The Project Gutenberg eBook of Aksel ja Valpuri: Murhenäytelmä viidessä näytöksessä

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Aksel ja Valpuri: Murhenäytelmä viidessä näytöksessä

Author: Adam Oehlenschläger

Translator: J. Enlund

Release date: October 28, 2006 [eBook #19650]

Language: Finnish

Credits: Produced by Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK AKSEL JA VALPURI: MURHENÄYTELMÄ VIIDESSÄ NÄYTÖKSESSÄ ***

Produced by Tapio Riikonen

AKSEL JA VALPURI

Murhenäytelmä viidessä näytöksessä

Kirj.

ADAM OEHLENSCHLÄGER

Suomentanut J. Enlund

Otava, Helsinki, 1895.

Henkilöt:

HAKON HERDEBRED, Norjan kuningas.

REINEN SIGURD, hänen hovipäällikkönsä.

AKSEL THORDINPOIKA, hänen heimolaisensa.

VALPURI, Akselin morsian.

WILHELM, hänen ystävänsä.

ERLAND, arkkipiispa.

KNUUTI, mustaveli.

Vanha BJÖRN, Nuori ENDRID.

KOLBEIN ja useampia SOTUREITA.

Eräs VIHOLLISSOTURI seuroineen.

GOTTFRID, Wilhelmin asepalvelija.

KUNINGATAR THORA rouvineen ja neitoineen.

Sotureita. Munkkeja.

Aika: v. 1162.

Tapahtumapaikka: Kristuksenkirkko Nidarosissa. Kummallakin puolella kammiohautoja; keskellä laattiaa Harald Gillen hautakivi. Etualalla kaksi jykevää pylvästä, jotka kupua kannattavat; vasempaan on kolme ristiä piirretty, oikeassa on merkki AV sinisirkkusilla seppelöittynä. Kaukana peräalalla pääalttari. Alttaritaulun päällä kultainen arkku, jota päivä kuorin monivärisistä akkunoista valaisee. Käytävän keskikohdalla kynttiläkruunu.

ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

Aksel. Wilhelm.

WlLHELM.

Tää Trondhjemin siis kuuluisa on kirkko,

Jonk' ompi itse Roomaan maine mennyt.

AKSEL.

Kehuiko liioin?

WILHELM.

Ei.

AKSEL.

Mi templi!

WILHELM.

Dovre

Kuvuiksi korkeoiksi koveroittu.

AKSEL.

On pyhän rauhaisuuden asemani

Ja hartautta saattaa sydämeen,

WILHELM.

Kuink' oiva näky, keskikäytävästä

Kun alttaria kohden katsoo.

WILHELM.

Ovatko joskus vielä kuninkaat

Sen partaa leikanneet ja kynsiä?

AKSEL.

Messu

On kuorissa jo aljettu, ja kuule,

Etäinen aamuveisu kuinka soi

Ja kaikuu kirkon kaarroksissa. Kovin

Tiukasti keltavahakynttilät ne

Valostaa vaskikruunustansa. Niinpä

Suruiseen sydämeenkin toivo tuikkaa.

Oi, näky kaunis! Nuori aamukoi

Kun hohtaa läpi kaunovärisen

Itäisen ikkunan. Oi, terve, päivyt!

Herätät kaikki lapsuuteni muistot.

WILHELM.

Ja mitä merkitsee tuo kulta-arkku

Yl' alttarin?

AKSEL.

Se pyhän Olavin

On arkku.

WILHELM.

Sekö Olavin on arkku?

AKSEL.

Se. Siinä hurskahasti säilytellään

Tän Pohjan pyhimyksen pyhät jätteet.

AKSEL.

Ei; Harald Haarderaade huomas, ett'

Ei sovi pyhän ruumiin juhlallista

Lepoa häiritä; hän mereen arkun

Avaimet heitti. Hiljaa rauhassaan

Nyt jalon pyhimyksen multa lepää.

WILHELM (katselee pylväitä).

Oi, pyhä Innosents, kuink' oivat pylväät!

Vahvemmat niill' on niskat, selkäpiit,

Kuin meillä; uljailevat vielä silloin

Kuin meidän ovat luumme aikoja

Jo turpeen alla uupuneina maanneet.

Mut mitä merkitsee nuot ristit tuossa?

AKSEL.

Pylvästä toista, Wilho, katsokaamme!

WILHELM.

Vaan sano ensin, mitä ristit tuossa.

AKSEL.

Ne ovat Haarderaade, Olav' Kyrre

Ja Mauno kuninkaiden mittamerkit.

Mut, Wilho, tuota toista katsokaamme!

WILHELM.

No, mitä siinä?

AKSEL.

Merkki vähäisempi;

Ei likimainkaan minkään urhon mitta,

Vaan viidentoista vanhan tyttösen;

Ei kiveen hakattuna, puitteisiin

Vaan hienoin viivoin pintaan piirretty.

WILHELM.

Valpuris mitta?

AKSEL.

Varro, varro vähän!

Suo viivytellen ihailustani

Mun enentää.

WILHELM.

Ja milloin piirsit sen?

AKSEL.

Viis vuotta sitte, jolloin Jumalaa

Rukoilemaan ma tulin templiin sekä

Hyvästit lemmelleni sanomaan

Ja isänmaalle. — Kuollut Valpurin

Ol' äiti äsken; Valpur luostariss' ol'

Lukua, ompelua oppiakseen.

Hän viidentoista vanha oli vaan,

Mut, veikkonen, täys sielu enkelinä

Jo silmän sinitaivahasta hymys.

Ol' aamu varhainen kun tänne tulin.

Kuningas Eisten oli päivää ennen

Otettu vangiks, julman surman saanut.

Mua kauhu karkotti pois Norjan maasta.

Maan miesten kesken raju riita riehui.

Mun riehui rinnassani rakkaus.

Ma Herraa rukoelin häätämään

Tuot' tulta, joka, vaikka viatonna,

Mut toki rikollisna, leimusi

Mun kaunokaista orpanaani kohtaan.

Ma rukoilin ja rukoillessan' aukes

Tuoll' ovi luostarin, mist' aina messuun

Anihartaat nunnat tänne tulevat.

Tuloa varhaista ma kummastelin.

Mut, ah, niiss' yks ol' ainoinen, jot' ei

Viel' oltu joukkoon vihitty ja jonka

Suloa huntu säälimättä vielä

Ei peittänynnä. Luontevasti musta

Pukunsa sorjan vartalonsa verhoi.

Hiuspalmikkonsa silkinhienoiset

Ain' alas hartioille riippuivat.

Hän mua ei nähnyt; polvilleen hän lankes,

Ah, tähän, äitivainaans' haudan ääreen,

Kohotti pyöreät käs'vartensa ja

Kätensä kauniit, hartaast' anoen:

"O, Herra, rakkauten' sammuta!

Tue, äiti, tyttäresi puhtautta."

Nyt unhotin mä pyhän Olavin

Ja pyhät kaikki, itse taivaan, sillä

Mun Valpurissan' taivas ilmestyi.

En lemmestäni lausunut viel' ollut.

Pariksi meitä tosin sanottiin

Jo lapsuudessa — pilan vuoksi, sillä

Se sulo impi, Wilho, kallis ol'

Jo silloin poikosenkin sydämelle.

Ma rakkauden rohkeutta täynnä

Nyt liekkivänä lähestyin, ja vaarat

Jo kaikki kadonneiksi näyttivät.

Mun jalkoihini lohikäärmeen lailla

Lamahtui kohtaloni; uljaasti,

Kuin pyhä Mikael, sen päällä seisoin,

Ja kohden taivasta kun lentimillä

Ihailukseni ylös kohosivat,

Mä keihään pedon selkään syöksin. Näin

Luo Valpurin ma astuin. Vasenkäten'

Ma kiersin siron vartalonsa ympär'

Ja oikealla vedin miekkani ja

Nimessä kaikkein pyhäin vannoin: Valpur

On Aksel Thordinpojan morsian

Jo päällä maan, tai tuolla taivaass'.

WILHELM.

Mun aimo veikkon'!

AKSEL.

Amen,

Valpur vavahti:

"Sa vannoit, Aksel? Eikö uskontoa,

Tapoja vastaan ole lempemme?

Samaahan sukua me olemme.

Semmoista naimist' eikö kirkko kiellä?

Ja äitimme, — he kuolinvuoteellansa

Eivätkö vakavasti pyytäneet

Meit' estämähän tunteitamme. Meille

Surua vaan ja surmaa ennustettiin,

Jos vastoin neuvojansa tekisimme.

Kas äitejämme hautakivillään!

Päät nyykyksissä, itkein säälivät,

Syvästi surkuttelevat he meidän,

Lastensa, kovaa kohtaloa!" Wilho!

Mä silloin piirsin merkit pylvääseen

Ja jälleen vannoin: paavin luvan tuon

Ma, taikk' en koskaan — koskaan enää palaa.

WILHELM.

Kuink' onnellista olla määrän päässä,

Varattu kaikella, mit' ennen puuttui.

Nyt nimimerkkejäsi katsokaamme!

AKSEL.

Niin, ensi ennustus se mulle olkoon.

(Menee pylvästä kohden ja havaitsee kukkasseppeleen.)

Oi, Wilho, Wilho! Valpur uskollinen

On mulle; taivas niin ei sininen,

Kuin kukat tuossa.

(Syleilee ystäväänsä.)

WILHELM.

Oi sua onnellista,

Kun rakastat ja olet rakastettu.

AKSEL.

Nyt malttavainen ole Akselille.

Äl' inho, veikko, hänen hellyyttänsä.

Pian on hän onnellinen, sitte nauttii

Hän elämäänsä kera Valpurin

Ja jalon Wilho veikon. Kanssan' Norjaan

Sa tulit tutustumaan Pohjan luontoon;

Sun kaikki tulee nähdä, mutta, Wilho,

Pohjoinen ompi rakkauskin; naista

Arvossa pitämään on Pohjan urhost'

Etelämaiden ritar' oppinut.

Tapoja, mieltä Pohjan tutkia

Jos tahdot, tulee rakkaudestamme

Sun alkaa.

WILHELM.

Lemmi, veikko, uneksi

Ja onnellinen ollos! Rehellisen

Sa Saksalaisen ystäväkses otit,

Ja tosimyötätuntoisuutta tapaat

Sa aina tässä rinnassa.

AKSEL.

Sen tiedän.

Odinin joukko milloin jakaantui,

Jäi kielen juuri toki eheäksi

Ja mielenlaatumme, ja niinpä tulee

Siis Gotilaisten ja Germanilaisten

Ain' ystävinä olla.

WILHELM.

Yhtä uljas

Ritari olit Henrik Leijonan

Sä retkillä, kuin uskollinen sulho

Sa luona lemmenmuistojesi olet.

Nyt rakkautes seuraan sinut jätän

Ja laivaan väelle käskyj' antamaan

Mä riennän.

AKSEL.

Minäkin —

WILHELM.

Ei, esteitä

On sulla. Vallita mun anna vaan.

Nyt kiitos kauniin kirkon näytännästä!

Penkissä tuoll' on matkasauvan vieress'

Se pyhiinvaeltajankaappu, jossa

Pukeutuneena aiot ensikerran

Taas Valpurisi nähdä. Siihen iloon

Nyt jääös; laivassa taas tapaat minut.

AKSEL.

Kuninkaan linnaan sinut saatan, jahka —

WILHELM.

Ma piispaa ensin tervehtäisin; — vaan

Ei siihen kiire, lemmen kiire on.

(Menee.)

AKSEL.

Sa kunnon Wilho, kelpo Saksalainen!

Valio ystäv', uljas aseveikko! —

Kuink' iloisesti päiväkulta paistaa

Niin mieleeni, kuin kirkon kaarroksiinkin. —

Mut mikä haamu himmentämään hiipii

Mun ihanata iloani? Haa!

Se mustaveli Knuuti on! Sen tunnen.

Sen viel' on silmänluonniss' sama luihuus

Ja huulten hymyss' sama kavaluus,

Kuin viisi vuotta sitte. — Karttaisinko?

Mut hän jo minut näki. Viipyneekö

Hän täällä kunnes Valpur tulee? Huuhka!

Vai sinä ensimäisnä vastassani

Tääll' olet. Sepä pahan onnen enne. —

KNUUTI tulee.

Kah, pyhä risti! Näenkö oikein? Aksel!

Kuink', onko Aksel Thordinpoika maassa!

Vai pettävätkö silmäni?

AKSEL.

Kyll' oikein

Ne selittävät, hurskas isä! Aksel

On tässä. Herran rauhaa, veli Knuuti!

Kuink' on nyt teidän?

KNUUTI.

Herra siunatkoon

Sua tervehdyksestäsi! Kuinka on?

Niin on kuin ennen. Papin oloa.

Käyn luostarista kirkkoon, kirkosta

Taas luostariin; sielt' askel vihdoin vaan

On hautaan. Siin' on munkin elämä.

Mut, poika kulta, kuink' on sinun? Oi,

Kuink' olet suureks, jänteväksi käynyt.

Miss' olet ollut, mitä tehnyt? Vuodess'

Urhea sulho kokee enemmän,

Kuin kaikki munkit elin-aikanansa.

Mut miksi olet taas nyt palannut?

(Katselee tarkasti Akseliin.)

AKSEL.

Se kummallista onko teistä, että

Isäinsä maahan Norjan poika palaa?

KNUUTI.

Mä tiedän, miksi maasta läksit. Ah!

Niin oivaa nuoren pojan tarkoitusta

Kaikk' kirkon veljet kiittäkööt. Sa poissa

Olollas tahdoit häätää synnillistä

Halua sulo Valpuria kohtaan.

Siin' oikein teit, teit hyvän, kauniin työn.

Mut, poikaseni, palannut nyt olet?

Viis vuott' on tok' jo kulunut, niin oikein!

Sill' aikaa, arvaan, unhottaa voi paljon;

Ja ihanat on Roomalaisten naiset,

Kuin liljat pyyläät, verevät kuin ruusut,

Niin lempeät kuin kyyhkyt, hehkuvaiset

Kuin tuli. Siellä Pohjan vaaleat kaunot

Pian unhottuvat. Eikö niin, mun poikan'?

AKSEL.

Niin käynee, isä.

KNUUTI.

Niin lie käynytkin,

Jok' oli hyvä, sillä suureen syntiin

Sydämes silloin oli lankeemassa.

AKSEL.

No, kuinka Valpur voi?

KNUUTI.

Kuin immet voivat;

Hän on jo hurskas, hyvä, siev —

AKSEL.

Hän niin ol'

Jo lähteissän'.

KNUUTI.

No niin, hän hehkenee,

Hän hehkenee.

AKSEL.

Vai yhä suloisemmaks?

KNUUTI.

Sit' en voi päättää, rakas poika! Maallist'

Ei suloisuutta munkki tajuu, pitää

Vaan taivaallista silmäll'.

AKSEL.

Onko Valpur

Viel' luostariss'?

KNUUTI.

On toisinaan. Vaan Thoran,

Kuninkaan äitin luona linnass' on

Hän useimmin. Kai pian jo sinne jääkin.

AKSEL.

Niin miten?

KNUUTI.

Morsian viel' Akselin hän

Piloilla kyll' on kylän tyttöin suussa,

Mut tiedetäänpä hyvin, että Hakon

Kuningas Norjan kuningattareks

Pian Valpur neidon ottaa.

AKSEL.

Mitä? Hakon?

KNUUTI.

No, sydämensä kaikell' innolla

Hän Valpur neitokaista rakastaa.

AKSEL.

Ja Valpur?

KNUUTI.

Valpur — samoin häntä.

AKSEL.

Siinä

Sa valhettelit, veli Knuut!

KNUUTI.

Oi, oi,

Nuor' ystäväni! Syntiäs ma varmaan

Sun luulin hurskaasti jo hillinneesi.

AKSEL.

Ei Hakonia hän rakasta, vaan vihaa.

KNUUTI.

Krist' varjelkohon! Vihaa kuningasta?

AKSEL.

Hän onko Valpuria kosinut?

KNUUTI.

On, aikaa jo, ja neidon sukulaiset

Ne kaikki tuohon myöntyivät.

AKSEL.

Vaan Valpur,

Sa munkki, Valpur eipä myöntynytkään.

KNUUTI.

Kristillisyyteen on hän kasvatettu,

Siveyteen; hän tietää, että naisen

On kuuliaisuus paras kaunistus.

AKSEL.

Ei, munkki, kautta taivaan tähtein! Valpur

Ei Hakonille mene, Akselin

Hän ompi morsian.

KNUUTI.

Sa luuletko

Tuon suuren pahennuksen aikaan saavas?

AKSEL.

Hän morsioni laillisesti on,

Niin eessä Jumalan kuin sydämeni.

KNUUTI.

Vaan miten, Aksel? —

AKSEL.

Kuninkaalle puhun

Mä siit', enk' ole velvollinen teille

Tiliä tekemähän. Mun on Valpur

Uhalla kaikkein piruin, — kaikkein munkkein.

(Menee.)

KNUUTI.

Tää oiv' on uutinen! On hyvä mulle.

Tää kirkon asiaksi kääntyy. Meidän

Pääpiispa tähän seikkaan tuskin puuttuu;

Hän itse rakastunut ollut on,

Se vanha houkko. Siispä — veli Knuuti!

Hyvällä Aksel Valpurist' ei luovu;

On rakkaudessaan taas unhottanut — —

Ilm'antamaan ma kuninkaalle riennän

Tän koko seikan. Kipeä ja vanha

On Erland; toista piispaa aatella

Pian pitää. Kelpo virka, varsinkin

Nyt näihin ajoin. Norjan kuningas

Hän kaipaa miestä, joll' on älyä

Ja voimaa, joka harras virassaan

On ollut. — Rohkeutta, veli Knuuti!

Nyt tilaisuus tul' aivan parahiksi.

Sit' ei voi sulho kyllin palkita,

Jok' auttaa häntä lemmityistään saamaan.

Tää oiv' on uutinen. On hyvä mulle.

(Menee.)

AKSEL palaa takaisin, puettuna toivioretkeläis-kaappuun, johon kommankynsiä on ommeltu; hänen on kädessään valkoinen sauva ja leveälierinen hattu.

Jo poissa! Hakonille hauskaa sanaa

Vaan riennätä; ma tulen itse. — Häntä

Hän lempii! Hakon Valpuria lempii! —

Mut Valpur lempii minua. Vaan mistä, —

Vaan mistä tiedät, että sinua

Hän lempii? Kuningas on Hakon, Valpur

On impi, naisen osa heikkous.

Häpeä, Aksel! Syntisenkö sopii

Epäillä puhtautta enkelin?

Mut tyttö mielii loistoon! — Aksel, Aksel!

Kun tässä Herran eteen polvilleen

Hän lankes sydän täynnä rakkautta,

Maailman loisteko se silloin kiilsi

Sen puhtukaisen katseessa? — Ah, aika

Tuhoopi kaikki! Pyramiiditkin

Se Niilin lakeoilla pirstoilee,

Kuin paljon muut' — — Oi, rakkaus, et ole

Sä hyvä, puhdas aisto; pelvon, vihan

Ja epäluulon miehen sydämessä

Sä herätät! — — Viis vuotta! Muuttunut

Sill' aikaa olen, tok' en vahingoksen',

Nyt urho olen; tyyni, terävämp'

On katseheni; tumma, taaja parta

On leuassan'; ei miekka tupessaan

Sill' aikaa ruostunut; mua arvoin maini

Suur' Henrik Leijona; ja hänen vuokseen

Mun rinnassan' ja olkapäissäni

On monta kurttunutta arpea.

Jos rakas olin Valpurille ennen,

Niin enemmän nyt lienen miehenä.

Mi mieluisemp' on naiselle kuin miehuus?

(Silmänsä pystyy kukkasseppeleeseen.)

Oi, kukat armahat! Kuin valorikas

Keväinen päivä sinilakineen

Te suruani lievitätte. Thora

Jo impinensä tulee messusta.

Nyt toimeen! Onneani harmaapäänä

Nyt vakoilen. Jos huikentelee Valpur,

Niin pois, niin rientäen kuin tulinkin,

Ja Henrik Leijonan taas joukkoon joudun

Ma nuolta nopeammin; siellä surman

Pian Vendiläisten tapparasta saan.

Ja vangiksi jos joudun, pakanat

Jos Radegastin, Svantevitin, Provon

Tai hirvittävän Sivan alttarilla

Mun uhraisivat, — pahempaa ei tuo!

Jo täällä uhriks jouduin kristitylle

Ma jumalattarelle julmemmalle.

(Menee syrjään. Kuningatar rouvineen ja neitoineen

menee poikki kirkon.)

VALPURI tulee viimeisessä parissa; seisahtuu näyttämön edustalle ja sanoo kumppanillensa:

Svanhvide, mene vaan ja minut jätä,

Ett' ensin tavan mukaan haudoill' isä-

Ja äiti-vainaan rukoilla ma saan.

Sua sitte seuraan.

(Kuningattaren seurue menee pois. Valpuri kumartuu

polvilleen vanhempainsa haudoille.)

AKSEL (joka valepuvussa on palannut, kumartuu myös polvilleen vähän kauemmaksi).

Taivahinen! Tuoss' on

On Valpur! Häntä tuskin enää tunnen.

Kuink' uhka varreltaan! On täysi ruusu,

Mik' ennen vaan ol' umpu. Kuinka kauniiks

On käynyt! Muotonsa on sama vaan.

Mut punaruusut, — surun liljoiks ovat

Ne valjenneet. Mua onnellista! Reippaan

Verevä jos hän ois, mua kammottaisi.

VALPURI (nousee seisoalle katsoen ympärillensä).

Mä yksin olen. Tuossa vaan on vanha

Pyhissä matkustaja polvillaan.

(Menee pylvään luo, jossa nimimerkit ovat, ottaa vanhan

kukkasseppeleen pois ja panee uuden, tuoreen sen sijaan.)

Sä terve, lempiseni! Hyvää huoment'!

AKSEL.

Oi, taivas!

VALPURI (katsoo Akseliin).

Kuinka harras vanhus on.

AKSEL.

Oi, isä hyvä, kiitos armostasi.

VALPURI.

Kuink' autuas on ukko harmaapäinen!

Pyhältä retkelt' on hän palannut,

On huojentanut sydämensä vaivaa;

Hautansa partaall' on hän viatonna,

Puhtaana nyt; kuin helma ystävän

Se hälle aukee. Hyvä Jumala!

Kuink' ihmeen lailla käy maailmass' sentään,

Iloa lapsellista usein vanhus

Kun nauttii, nuorta suru suuri kalvaa.

(Menee Akselia kohden hänen noustessansa seisoalle.)

Sä terve, terve, hurskas vaeltaja!

AKSEL.

Mä kiitän teitä, sulo Valpur neito!

VALPURI.

Sa tunnet minut?

AKSEL.

Tulin Nidarosiin

Osaksi polvilleni langetaksen'

Olavi pyhän arkun etehen,

Osaksi tuomaan teille kirjettä

Ja terveisiä Saksan maalta, jonka

Kautt' tieni kulki. Helfrid orpanaanne

Ma Immersborgissa jo tervehdin,

Ja hyvää vastaanottoa hän mulle

Hyvästä sanomastan' ennusti.

VALPURI.

Mua mailla mantereill' ei tunne kenkään;

Hyv' ystävän' on Helfrid vaan; mut kaukaa

Sa tulet, mitä tuotkaan?

AKSEL.

Helfrid rouvall'

On veli.

VALPURI (punastuu)

Aksel Thordinpoikako?

AKSEL (syrjään).

Oi, liljat ihanaiset, muututten

Taas ruusuiksi! (Ääneen.) Niin, Aksel Thordinpoika;

On kunnon uros, hieman murheinen.

Henrikin leiriss' Saksiss' yhdyimme;

Hän matkastani Norjaan tuskin kuuli,

Kun kirjeen tään hän antoi pyytäin, että

Sen teidän omiin käsihinne toisin.

VALPURI (katsahtaa, pelonalaisena kirkkoon päin; havaittuaan olevansa kahden kesken vieraan kanssa ottaa hän kirjeen).

Tuot, ukko, tiedot tervetulleet!

AKSEL.

Tuonko?

No, Herra teitä siunatkohon!

VALPURI.

Osaa

Sa otat Aksel Thordinpojan onneen?

AKSEL.

Myös Valpur sulon. Kirje lukekaa!

VALPURI (avaa kirjeen ja lukee).

Nuor' Aksel kirjeen kirjoittaa,

Oi, Valpur valioni!

Suo, Herra, että saavuttaa

Se armaan morsioni!

Ma sulle kultasormuksen

Nyt sormellesi annan;

Sua aina lemmin, herttaisen',

Ja mielessäni kannan.

Sa muista, armas, tarkoin vaan:

Sun kihlaan tällä lailla,

Vaikk' Akselisi matkoillaan

On kaukaisilla mailla.

Hän Henrikin on joukossa;

On kultaa kannuksensa,

Velsklannista on miekkansa,

On pulska pukimensa.

Mut unta ei hän öisin saa,

Mik' urhon oisi mieleen;

Sill' enteet monta unelmaa

Jo toivat hänen tielleen.

Äl' erkane sä minusta,

Ain' ollos armahani!

En koskaan luovu sinusta,

Sa Valpur ainoani!

Ja usein onni vaihtelee;

Niin käynee lempivälle,

Ett' Roomast' Aksel saattelee

Pian sulosanan hälle.

Ehk' Aksel, kosk' et luulekkaan,

On eessäs, kyyhkyseni!

Hyvästi, Valpur kaunokkaan',

Sä sydänkäpyseni!

(Tirkistelee surumielisesti kirjeeseen ja

kertoo hitaasti ja alakuloisesti:)

Ehk' Aksel, kosk' et luulekkaan,

On eessäs, kyyhkyseni!

(Aukaisee silmänsä ja havaitsee samalla

Akselin, joka on riisunut valepukunsa.)

Oi, taivahinen!

AKSEL (syöksee Valpuria syleilemään).

Täss' on hän, Valpur kaunokkaan',

Sä sydänkäpyseni!

VALPURI.

Aksel!'

AKSEL.

Valpur!

VALPURI.

Voi, se

Sinäkö olet?

AKSEL.

Ei, en ole Aksel;

Sill' Aksel oli poika murheellinen,

Ja tässä, armas Valpur, syleilet sä

Onnellisinta sota-urosta.

VALPURI.

Mun Akselini, onko mahdollista?

AKSEL.

Uskolliselle sydämelle kaikk'

On, armas tyttö, mahdollista, kaikki

Vaeltajalles onnistui. Nyt on

Hän määrän pääss', ei haudan partaalla,

Ja kiittää Herraa hänen annostansa.

Ma valan vannoin, ett'en palais ennen,

Kuin kirkko lempemme on hyväksynyt.

Kas täss' on pyhän isän lupakirja!

Oi, Valpur, synnittä me rakastaa

Nyt saamme. Rintaa vasten silkkikuoress'

Se säilyy kellertävä pärmäkirja.

Taivainen kirja! Lues: "Hadrianus

Episcopus, servus servorum Dei" —

Niin oikein, niin, tää Rooman kielell' on,

Mut mua sun rakastaa se sallii; niin

Se vanhus hyvä vakuutti. Ja nyt

Mun sydämeni armaisin, sa vanno

Täll' leveällä hautakivellä,

Jonk' alla Harald Gille lepää, meidän

Es'isämme, ett' tänäpänä vielä

Sa tahdot tulla eteen alttarin

Kanss' Akselin sun ylkämiehenäs.

VALPURI.

Oi, tiedätkö, mun Akselini, että

Kuningas on —

AKSEL.

Ma kaikki tiedän, kaikki;

Hän sua rakastaa! — Ja sinä?

VALPURI.

Minä

Rakastan Akselia.

AKSEL.

Taivaista.

Oi kaunopuheisuutta! Vielä kerran,

Se vielä kerran lausu, kyyhky sorja,

Mit' ensikerran sulosuusi sanoi;

En tajunnut sit' oikein vielä.

VALPURI.

Minä

Rakastan Akselia.

AKSEL.

Kuulittenko

Te kaarrokset? Te kuvut korkeat?

Te Herran alttarit? Oi, Akselia

Hän rakastaa! No, siis ei muu kuin kuolo

Erota sua Akselista. Tule!

Mun anna sormus panna sormehes.

(Pudottaa sormuksen.)

Se kirpoi kädestän'!

VALPURI.

Oi, Herra!

AKSEL.

Kieri

Kivien rakoon.

VALPURI.

Harald Gillen hautaan.

AKSEL.

Ma parempia teetän jokaiseen

Sun somaan sormees. Hiuksiis helmiä

Sun palmikoita pitää; ruusuin, liljoin

Koreiltu silkkivaate rinnoillasi

Kohoilla pitää, jalat pienet kenkiin

Hopeasolkisihin verhottaman;

Ja talost' Akselin kun hänen kanssaan

Sa kirkkoon astut, kantaa käskypoika

Upeillen punavaippas laahosta.

Osakseen monta möhkää ritaris

Sai Vendiläisten kultajumaloista.

Urottarens' sa olit, sorja Valpur!

VALPURI.

Kuink', armas sulho, olet muuttunut!

Vaan sydämes ja lempes samat ovat.

Tuon leuan veikar'kuoppaa tuskin näen

Mä enää ihka mustain kutrein tähden.

Kun villiks muutuit! Valpur paljasleukaa,

Siloista poikaa lempi; nyt hän halaa

Päivettynyttä tuimaa partasuuta.

AKSEL.

Ja osottaakses, ett'et tuota tuimaa

Parroittunutta villiä sä viero,

Niin noihin tummiin kihermiin nyt paina

Sileä, silkinhieno leukas, suullas

Kun Akselisi huulille sa painat

Sun rakkautes ensivahvistuksen.

(Suutelee häntä.)

VALPURI.

Mun Akselini!

AKSEL.

Oma Valpurini! —

Niin! Nyt luo Hakonin; nyt rohkeutta

Ja uljuutt' olen juonut! En nyt pelkää;

Mun morsiantan' ei hän multa ryöstä;

Sit' ei hän voiskaan; Pohjoisruhtinas

Hän on; ei voi hän olla alhainen.

Velvollisuuten' niin on uskoa.

Jää hyvästi! Kuink' Akselin on raskas

Eritä sinust', armahani! Vaan

Mun täytyy. Pian jo yhdymme niin lujaan

Ja hellästi, kuin nimimerkkimmekin.

Kas, sulo tyttönen, mik' on tuo A?

V toisin; mikä tämä V? A toisin.

Niin mekin. Olemmehan yksi sielu

Jaettu kahteen, joiden koko riento

On yhdistäytä jälleen. Suojelkoon

Sua Herra! Morsioksi itses pue!

Tääll' ylkänäs taas Akselisi kohtaat.

(Menee.)

VALPURI.

Oi, Aksel! — Kuink' on käynyt urhaan uljaaksi

Iloa, lohdutusta silmäns säihkyy.

Miks, Aksel, lähdit pois ja yksin jätit

Sun Valpuris luo hautojen? Nyt hänen

Silmänsä murheellisna jälleen pystyy

Äitinsä kelmeähän kuvaan. Äiti

Hän huoleisena vielä itkee, niin

Kuin mielis sanoa: "te onnettomat!

Toivossa pettävässä riemuitsette;

Kov' onni rautaseinän rakentanut

On sydäntenne väliin. Vasta haudass'" —

Oi, Herra, hautaan sormuksensa kieri;

Haraldin hautaan! — — Varustuksissaan

Hän tuiman uhkaavana seisoo, kuollut

Kuningas, kulmakarvat kurttuneina

Ja käsi kalvassa. Es'isämme!

Voi, älä suutu! Aksel paavilta

On lupakirjan tuonut. Naimisemme

Ei rikos ole enää. — Mutta ah!

Hän heltymättä yhä uhkaa vaan.

Ja sormus Akselin, — oi, kaikki pyhät!

Se kieri hautaan esi-isämme.

(Menee.)

TOINEN NÄYTÖS.

Kuningas Hakon. Reinen Sigurd.

SIGURD.

Sä terve, onnekas, mun Hakon herran'!

Nyt, näemm', on kirkkoon käyminen, jos varmaan

Tavata tahtoo Norjan kuningasta.

HAKON.

Sa tuotko, Sigurd, meille tietoja?

Sull' onko Erlingistä vihiä?

SIGURD.

On kauppalaiva purjehtinut vuonoon;

Se salaa öiseen aikaan pistäynyt

On Bergenistä; huonoj' uutisia

Se tuopi: nuorta Maunoa ylt'ympär'

Etelä-Norjaa valitaan ja Erling

Pahasti Bergenissä riehuu. Surman

Sun valtamiehes Arne Brigdeskal

On saanut; samoin Ingebjörn, maaherra.

Ja kaikki kauppalaivat Bergenissä

Pidätetään, ett'eivät Nidarosiin

Tois sanaa Erling Kalton varusteista.

Tän viime tiedon sattumalta saimme.

HAKON.

Se konna mielii moista tervehdystä,

Kuin Inge Bekesudiss' sai.

SIGURD.

Mut, herra!

Mies viisas vihollistaan väkevää

Ei ylenkatso. Onnensattuma

Ei aina auta, niin kuin viimein, jolloin

Gregorius Daginpoikaan osuit jäällä.

Ei Erling ole mikään konna niin

Kuin Inge kuningas, se rämppäkontti.

Hän lapsest' alkain rautaa sietämään

Jo tottui. Njörfaraumassa hänt' itse

Blaamandin tappara ei kaataa voinut,

Kun Ragnvald jaarlin kanssa Särklantiin

Hän purjehti ja matkall' iski kiinni

Uljaaseen Dromundiin. Siit' ottelusta

Hän päätään vielä pitää kallellaan

Ja Erling Kaltoks sanotaan.

HAKON.

Me koemme

Toiselle puolen häntä sivaltaa,

Niin kaatuu, arvaan.

SIGURD.

Jumala sen suokoon!

Mut, herra, ukon rohkeutta siedä.

Sä mitä toimit hautain keskellä?

Ja miksi huokailet kuin heikko nainen?

Verekset kasvos miks on vaalenneet?

Miks silmäs palavat kuin juopuneen?

Oi, Hakon, voiko nainen häirähyttää

Urhoollisuuttasi ja reippauttas? —

Maakunta kaipaa kunnon valtiasta,

Joss' urheasti Haarderaaden voima

Ja Maunon mieli yhdistyvät. Sun nyt

On Norjan valtaistuin, kaatuneet

On vallanperijät, ja oikeus

On valtikkasi omistava sulle

Viimeisnä Harald Gillen jälkeisenä.

Nyt toinen suku taasen sodall' aikoo

Sisällisellä verta vuodattaa;

Kas, Hakon, Norjan toivo vaan on sinuun!

Tanskassa Valdemar jo näytti, kuinka

Pian urho riidan sovinnoks voi muuttaa.

HAKON.

Vihollisestan' esikuvaa mulle?

SIGURD.

Sa kunniassa ole vertaisensa,

Vioissa ällös! Näiden kiviseinäin,

Tuon Augustinon ylpeyden merkkein

Sisällä ällös enää haaveksiko.

Hän toisia nyt Bergenissä tekee

Sua vastaan Erling Kalton hyväksi.

HAKON.

Äläspä huoli, Sigurd! Kaipuuni

Jo pian saa tyydykkeen.

SIGURD.

No, joudu siis!

Mut toimi lyhimmästi. Halus häädä,

Ravista rakastaja pois ja sulho,

Ja sankarina tule urhoin joukkoon.

HAKON.

Niin, sankarina Erling Kalttoa

Me vastustamme.

SIGURD.

Kylläp' on jo aika

Sit' aatella; ken sulle takaa, ett'

Ei Erling päälles karkaa? Kokoo laivas

Ja sodan merkki soitata jo tänään!

Kovasti saata sotatorvi soimaan!

Pue sotapuku päällesi ja näytä,

Ett' olet sotakelpoinen ja valmis

Kavaltajia vastustamaan.

HAKON.

Huomenn', —

Niin, Sigurd, huomenna! Vaan tänään on

Mun mahdoton.

SIGURD.

Mut huomenna on ehkä

Mahdottomampi vielä, Erling yöllä

Jos hyökkää päällemme. Äl' unhota —

HAKON.

Äläkä unhota sa kunnioitusta.

SIGURD.

Uskollisuudest' yksinkertaisesta

Vaan olen haastanut. Se mua kiusaa,

Ett' Erling Kalton juoruj' uskotaan,

Kun eräs seikka niitä vahvistaa.

Kas, kansantaru kertoo Harald Gillen

Vilpillä Norjan valtaohjat saaneen,

Ja että rangaistukseks siitä kuin

Myös julmuudesta Mauno Blindeä

Ja Reinald piispaa kohtaan käy niin pahoin

Nyt jälkeisilleen, että koko Gillen

Suvulla menestystä, onnea

Ei ole missäkään sen hankkeissa.

Niin kansa kertoo. Mua se kiusaa.

HAKON.

Tarut

Senlaiset vanhaa ämmää kiusatkoot,

Ei vanhaa urosta!

SIGURD.

Mut arvoisuutta

Ja enteitä on kansan taruissa.

HAKON.

Ja taikauskoisuutta. Tuolla tulee

Knuut veli.

SIGURD.

Siin' on _epä_uskoisuutta,

Mut arvoisuutta ei. Se viekastelija!

Ma moista inhoon mustaa etanaa.

Nyt tule, Hakon! Mato madelkoon.

HAKON.

Kuninkaan rippi-isäst' arvoin puhu.

SIGURD.

Sun rippi-isästäs? — No, Herran nimeen.

HAKON.

Mull' asiaa on hälle tärkeää.

SIGURD.

Sun asiaas siis Jumal' armahtakoon!

Hyvästi! Hevin juur' en pakoon pötki,

Mut moista mustaa pirua ma pelkään.

(Menee.)

HAKON.

Mokomin kuntoineen ja voimineen

Hän suututtaapi. Ikikurittaja.

Kuink' on tok' itseviisaan mieleen laittaa,

Ojentaa toisen haluja, joit' ei

Häll' itsell' ole. Sodass' sinä vaan

Ilosi löydät; sikspä Hakoninkin

Pitäisi siinä riemuns' saaman. Sinun

On lemmenliekkis sammuttanut vanhuus,

Siks Hakoninkin sydämensä liekki

Pitäisi estää. Kuinka järkevää!

Jäin, lumin talvi soimaa kevättä

Sen kukkimisesta. Ei, rakastaa

Ma tahdon, rakastaa mun sydämeni

Nuoruuden kyllyydellä. Sinust' olkoon

Kuningaskuntanani Nidaros

Ja Bergen, Vigen, mikä hyvänänsä;

Minusta on se sydän Valpurin;

Sit' ei voi mikään Erling multa ottaa,

Kun armahasti lempeni on ensin

Sen sulokruunun mulle valloittanut.

(Munkille, joka kunnioittavasti seisoo syrjempänä.)

Knuut veli, tule, tule lähemmäksi;

Jo vanhus meni.

KNUUTI.

Hämmästyin kun hänet

Näin täällä kirkoss'; ensikerran kahteen

Vuos'kymmeneen!

HAKON.

No, löysit Valpurin?

Sa puheell' älyisellä koetitko —

KNUUTI.

Vai koetitko? Voi, teidän armonne!

Älyinen puhe kyllä muuten paljon

Saa aikaan; mutta täss' on puhe turhaa,

Kun päälle päätteeks —

HAKON.

Mitä?

KNUUTI.

Vanhat houreet,

Unohtumaton lempi, tiedättenhän!

HAKON.

Ja etkö voi niin hornan hirveäksi

Kuvailla sitä, että säikähtyis hän?

Pait sitä, etkö kaikin mokomin

Voi näyttää hälle todeks, että moinen

Kosija, jok' on ihan kadonnut,

On joko uskoton tai kuollut!

KNUUTI.

Turha

On, herra, naisten kanssa kiistellä,

Etenkin kun ne innoin rakastavat.

Ne mitään perusteit' ei ota lukuun,

Ei aikaa, eikä paikkaa. Rakkaansa

On aina heidän luonaan, itse vaikka

Varjaagein kanss' se oisi Kreikan maalla

Kyrialaksin väessä; —

HAKON.

Kova onni!

KNUUTI.

Sit' enemmän, kun se yht'äkkiä

On Nidarosissa.

HAKON.

Kuin, mitä?

KNUUTI.

Sanon:

Sit' enemmän, kun se yht'äkkiä

On Nidarosissa.

HAKON.

Kuin, Nidarosiss'?

KNUUTI.

Siks Olav' Trygvenpoik', es'isänne,

Tän hyvän kaupunkimme nimitti.

HAKON.

Haa, munkki!

KNUUTI.

Anteeks! Varmaan luulin teille

Jo sanotuksi, että palannut

On Aksel Thordinpoika.

HAKON.

Palannut?

KNUUTI.

Vai ette tiedä? Suokaa anteeks, että

Mä syytön ensin sanan teille saatan

Noin vastenmielisen.

HAKON.

Vai Aksel täällä?

KNUUTI.

Hän teitä, herra, joka paikass' etsii.

HAKON.

Ovatko vallat kaikki liittoon käyneet?

Vai Aksel täällä? Valpuriin häll' onko

Viel' aatteet samat?

KNUUTI.

Aatteet? Hyvä herra!

Milloinka rakastaja aattelee?

Kuin Hekla hänen hehkuu mielensä

Syleilemähän mielitekoistaan.

HAKON.

Saas nähdä, kumpi tässä shakkipeliss'

Saa voiton!

KNUUTI.

Varjelkaatte, herra hyvä,

Kuningas juoksurilta. Maltilla ja

Älyllä pelin voittaa voi ja pitää

Myös kuningattaren. Mun sallittenko

Vapaasti puhua?

HAKON.

No, puhu!

KNUUTI.

Aksel

On uneksija nyt kuin ennenkin.

Hän Saksass' aika ajoin ajelehti

Ja Henrik Leijonan on retkill' yhtä

Ja toista onnenkauppaa koetellut.

Tuon Saksan rahtinahan joku sana

On poikamiehen mieltä kiihottanut.

Hän itseluottamuksesta nyt kuohuu

Ja luulee itselleen kaikk' onnistuvan.

Tuo vanha paavi, pyhä Hadrianus,

On mennyt ajast' ijankaikkisuuteen.

Nyt paavinistuimesta Aleksander

Ja Viktor kovin riitelevät. Tosin

Kirkolliskokouksiss' Aleksander

On valittu, mut Fredrik Punaparta

Hän Viktoria puoltaa. Kaikkiall'

On sodan melske. Henrik Vendissä

Ja Fredrik Italjassa riehuu; Tanskan

Ja Norjan mailta kuulunut on kauan

Sisäistä sotaa, hävitystä, murhaa.

Ritarit uljaat käyttävät tät' aikaa:

Mit' enemmän pääherran valta vaipuu,

Sit' enemmäksi nousee ritarein.

Heist' on nyt paaveilla ja kuninkailla

Kyll' omiss' asioissa tekemistä,

Ja kukin luulee saavans' omin päin

Nyt tehdä; — moista aikaa Aksel käyttää.

HAKON.

Niin totta, kuningas kuin —

KNUUTI.

Suosiolla

Olette, teidän armonne, mun suonut

Vapaasti puhua; siis pyydän loppuun

Mua kuulemahan. Teidän armonne

Suloista Valpuria rakastaa —

Se luonnollist' on; hän on ihana.

Te Aksel Thordinpoikaa vihaatten —

Se luonnollist' on; hän se onnellinen.

Te toki voittavanne luuletten —

Se luonnollist' on; tehän voimallinen.

Niin kauas kaikk' on oikein, luonnollista

Ja paikallaan. — Nyt edellensä! Aksel

On tullut, kosii sulo Valpuria,

Jok' orpo on; te Norjan kuninkaana

Olette hällä isän sijassa.

Teilt' Aksel hänen kättään pyytää saa;

Niin, kättä, jota ette mainittuin

Kukistumattomien, luonnollisten

Ja hyväin syiden tähden hälle anna.

Ei tässä vielä mitään peliä;

Asia menee suoraa menoansa

Ja vastuksetta; menoa, jok' aivan

Käy kuninkaalle hyödyksi. Täss' siis

Ei teidän ole tarpeen, hyvä herra,

Ei sanakiistalla tai muulla tavoin

Kuninkaan arvoisuutta sikseen heittää.

Nuor' Aksel tulee alamaisena;

Hän arvoisasti asiansa sanoo. —

Palattuansa Nidarosiin hän

Epäilemättä kuninkaalle tarjoo

Nyt palvelustaan Erlingiä vastaan.

No, moista tarjousta evätä

Ei sovi. Hän nyt jatkaa; Valpuria

Hän pyytää, — se on kirkon asia!

Te lähetätte hänet pappein luo.

Ma kirkonkirjan tuon ja toteen näytän,

Ett' Aksel sukua on Valpurille.

Velvollisuuden mukaan piispa vanhan

On tekeminen, mitä luonnostaan

Hän varmaan tekee aivan vasten mieltään.

Kuningas vakaa arvossaan on ollut, —

Ja kuitenkin on määrän päähän päästy.

HAKON.

Mä hyvin näen, mik' erotus on tuiman

Sigurdin karkealla uljuudella

Ja sinun ystävyyden neuvollas,

Mun rippi-isäni! Niin olla pitää.

Pyrkiihän ihmissydän onnehensa,

Käy kiinni joka keinoon, jonk' on luonto

Leimannut lailliseksi. Hänen lempens'

On vastoin kirkkoa ja tapojamme;

Mun viaton, siks taivas on sen turva.

Tuo, veli Knuut, tuo kirkonkirja tänne

Nyt heti!

(Knuuti menee.)

Siin' on Sigurd oikeassa;

Huokailla Norjan kuninkaan ei sovi,

Ei kaihoon kuolla. — Hänen pitää tulla

Mun kuningattareksen' joko ehdoin

Tai väkisin. Hoo, impi on kuin lapsi,

Sit' itkee, mit' ei viisaus sille myönnä,

Mut heittää huolen pian ja älykästä

Johdattajata kiittää, joka sen

Todellisehen onneen pakoitti.

Mies sorja eikö ole Hakon? Reipas,

Nuor', innokas? Ja eikö kuningas?

Kuningas Trondilaisten! Moisen kansan,

Niin uljaan, ett'ei itseään sen luulis

Muun suovan hallita, kuin taivaan Herran.

Mun Valpur ompi oleva. Mut näenkö

Ma oikein? Vihani, äl' ylly! Hiljaa

Nyt, sydämeni!

AKSEL tulee.

Terve, onnekas,

Sa, Hakon Herdebred!

HAKON.

Ma tulostas

Jo kuulin, Aksel! Terve tultuasi!

AKSEL.

Sanottiin, että täällä kohdata

Sua saisin; siksi —

HAKON.

Terve, heimolainen,

Niin, terve tultuas! Mink' ansioksi

Lukea saa sen onnen, että näen

Taas sinut, Aksel? Olemme jo luulleet

Niin ylhäiseks sun tulleen ritariksi

Henrikin luona Saksass', että tuiki

Jo olit Norja raukan unhottanut.

AKSEL.

Ei ole Norjalaisen, Tanskalaisen

Tapana isänmaataan unhottaa.

Hän maissa vieraissa voi vaeltaa laajan,

Vaan kerran varmaan isänmaahan palaa

Hän taas, tai vie hän myötäns' isänmaan ja

Perustaa pienen Tanskan, Norjan milloin

Englantiin, Ranskaan, milloin Velsklantiin,

Tai minne parhain sopii.

HAKON.

Moni urho

Ajoiksi matkaan läks, kun kotimaassa

Hän rauhaan kyllästyi, tai milloin tulva

Tai rutto, nälkä kotilieden luota

Pakotti hänet. Sun ol' laitas toinen;

Veristen miekkain melskatess' sä läksit,

Kun kyll' ois kunnon urhon työtä ollut;

Vois siitä luulla, että vieraan maan

Sa katsot paremmaksi isänmaatas.

AKSEL.

Mun isänmaatan'! Mik' on isänmaa,

Mi veljeskansa, vimma, vallanhimo

Kun joka suoness', sydämessä kiehuu?

Mitk' ovat urhon, mitkä alamaisen

Velvollisuudet, milloin tehtävät

Ja siteet kaikki raukenevat. Jok' ei

Henkensä kaupall' auta kuningasta,

Niin vastoin- kuin myös myötäkäymisessä,

On ilkiö; mut mikä urhon neuvoks,

Kun valtaan pyrkii neljä kuningasta,

Ja kaikki yhtä suurell' oikeudella

Ja kaikki veljeksiä, vaikka kohta

Petoja, pyöveleitä toisilleen?

Mun isävainajani Thord Huusfreia

Ol' oivan isäs, Sigurd kuninkaan,

Mies uskollinen, urhokas; hän seisoi,

Hän kaatui kanssaan. Skotlannista Eisten

Kun tul' ja oli nuoruutesi turva

Ja peri Sigurdvainaan valtiuuden,

Niin häntä palvelin ma sikskuin Ingen

Hän joutui käsihin ja hänen selkääns'

Ilettävästi risti kirveell' lyötiin,

Kun hän jo oli henkiheitollaan.

Nyt kuningas ol' Inge. Oisinko

Mä sentään jäänyt? Vannonutko hälle

Uskollisuutta, isäs surmaajalle?

Pelolla, huolin silloin pakenin.

Kov' onni on nyt ohi. Eistenin

On joukko sinut valinnut ja Ingen

Sa kaasit. Norjan hallitsija sinä

Nyt oikeudell' olet. Täällä minä

Nyt olen taas ja Trondilaisena

Ja sotilaana, serkkunas ma tarjoon

Vihollisias vastaan kättäni.

HAKON.

Sa kauan, Aksel, Tanskan Valdemarin,

Mun vihamiehen' ystäv' olet ollut!

AKSEL.

Mun häntä tunteissan' hän ei sit' ollut.

Hän rakastettav', uljas urho oli;

Niin on hän vielä. Häntä avustin kun

Vehkeistä huolimatta urhokkaasti

Hän varmistautui valtakuntaansa.

HAKON.

Hänenkö valtakuntans'? Barbarossan,

Sa tarkoitat. Vaan läänitykseks eikö

Hän Saksan keisarilta Tanskaa saanut?

AKSEL.

Se läänitys ol' ilmanpieksentää.

Vaan Vendiä se koski. Kujeilla

Sai Fredrik hänet vietellyks St. Jean

de Laune'ii, siellä häntä suostuttaakseen.

Kaikk' keisar' Punaparran juonta nauroi.

Mut Valdemar niin arvoss' oli Saksass',

Ett' äitit häntä vastaan vaelsivat

Kaupunkein porteille ja pyysivät

Lapsiinsa hänet koskemaan, ne että

Kurissa, kasvannossa karttuisivat.

Ja maamies pyysi hänet ottamahan

Jyviä kouraansa ja pellolle

Ne heittämään, ett' oiva sato saatais.

HAKON.

Ja moista keisaria palvelit sa?

AKSEL.

En; Saksin herttuata palvelin

Ma, suurta Henrik Leijonaa.

HAKON.

Niin, suurta!

Mä äsken kuulin hänest' esimerkin,

Mi mulle mieleen on, mi näyttää, ett'ei

Vaan uljas, voimakas hän ole urho,

Vaan tunnollinen kristittykin: hän

On vaimostaan Klementiasta itsens'

Erottanut sen vuoks, ett' toisillensa

Sukua liian läheistä he ovat.

AKSEL.

Se perisyy ei ollut. Sotilas

On Henrik, Leijona; hän mahdikkahan

Kuningassuvun tahtoo perustaa;

Ei vaimons' saanut hälle poikia,

Se pääsyy oli. — Ett' tuo toimi mulle

Ei mieleen ole, varmaan arvaat, Hakon

Kuningas, koska tiedät Valpuria,

Mun sukulaistani, mun rakastavan;

Ett'et sä esteit' onnellemme tee,

Ma toivon.

HAKON.

Onko mahdollista? Vielä

Et tuota hulluutt' ole unhottanut?

AKSEL.

Niin vähän, että Valpurin, jos sallit,

Ma morsiona vielä tänään veisin

Luo alttarin.

HAKON.

Hei, Aksel, hätäinen

Sa oletkin.

AKSEL.

Ei hätäinen se sulho,

Jok' uskollisna viisi pitkää vuotta

Odotti morsiantaan.

HAKON.

Morsiantaan?

Ja onko toden varma, että Valpur

Sua lempii?

AKSEL.

Katso, nimiemme ympär'

On seppele; sen sitonut on Valpur.

Viis kesää kaikin päivin kukkiaan

Maa moiseen antoi seppeleeseen, jonka

Mun Valpurini somat sormet sitoi.

Tuon nimimerkin?

AKSEL.

Piirtänyt on Aksel.

HAKON.

Tuon seppelehen?

AKSEL.

Sitonut on Valpur.

HAKON.

Haa. —

AKSEL.

Kuule, Hakon! Silmäs palavan

Mä näen ja sydämesi tilan tunnen.

Rehellisesti, Norjalaisen tavoin,

Mielemme asioista puhukaamme.

Mä teeskennell' en tahdo. Valpuria

Ma rakastan ja Valpur minua.

Kas, Hakon! Kuningas sa olet, suuren

Ja uljaan uroskansan kuningas;

Rehelliseltä langoltas nyt voitko

Omaansa ainoaa sa ottaa — hänen

Morsiantansa? Kunnia sua kutsuu.

Sun syntyperäs urotöihin, toimiin

Sua viittaa. Viel' ei lemmenhetki tullut.

Sen Onnettares oivaltaa ja kutsuu

Sua uljaan Urottaren kisoihin.

No niin! Sen kutsua sa seuraa; voimin

Vihollistasi vastaan varustau,

Tee tuuma tyhjäks, sun jok' aikoo syöstä

Istuimeltas. Mon' uljas mies sua seuraa,

Ja viime verenpisaraan on Aksel

Hyvyytes maksava, jos Valpurin

Sä hälle annat.

HAKON.

Lanko! Selvästi

Sa tilas ilmi tuot, ja tuokiossa

Sun sydämestäs tulvaa tunteita

Mit' erilaisimpia. Tyttöä

Sa kosit samassa kuin sotaurhoks

Sa kuninkaalles tarjout; mua neuvot,

Varoitat ukon lailla samassa

Kuin kiivaan nuorukaisen tavoin turvaat

Mun sydämeni hyvyyteen. Suo, että

Vakaasti, arvolla ja järjin Hakon

Sun puhees sekasotkuun vastaa. Oikein

Jos ymmärsin, niin Trondilaisena

Minulle, Trondilaisten kuninkaalle,

Uskollisuuttasi ja puolustustas

Sa tarjoit vastaan Erling Kalttoa.

AKSEL.

Niin ihan vilpittömästi ma tarjoon.

HAKON.

Ja hyvän tarjosi ma otan vastaan

Samalla lailla.

AKSEL.

Tämä kädenlyönti

Mun tekee uskolliseks urhoksesi.

HAKON.

Mä kiitän sua ja tunnustan sun arvos. —

Mut mitä tuohon toiseen seikkaan tulee,

Sun muka vainumaasi lemmenliekkiin

Ja julmuuteen ja muuhun, jota pelkäät,

Niin täytyis ylhäisyyten' katsoa

Sit' arvonannon puutteeksi, jos en

Ma kiihkostasi tietäis. Valpur impi

On jäänyt orvoksi, mut häll' on turva

Mun kuninkaallisessa voimassani.

Jos kaunoisen tän armaan ottamalla

Mun kuningattareksen' siveyttä

Ma palkitsisin, ihanuutta, jok'

On kruunun arvoinen; jos siten voisin

Ma tukehuttaa lemmen tuon, min kirkko

Sanoopi synniks, saisin hellyydellän'

Hält' unhotuksiin moisen sulhon, joka

Viis vuotta tietymättömiss' on ollut —

Se rikos oisko?

AKSEL.

Jalo Hakon! Nyt mä

Tajuan sinut: tahdoit kuninkaana,

Isällisenä hyväntekijänä

Hänt' ihanaista hellien suojella,

Keventää hänen elämäänsä. Sin' et

Rakastanut, — ja niin on kaikki hyvin.

Se sama hyvyys, sama ystävyys,

Sua joka Valpuria puolisoksi

Kehoitti ottamaan, nyt aikeestas

Sun luovuttaa, kun kosija on täällä

Ja Valpur immen onnen ehtona

On pyhä liitto tää.

HAKON.

Sä yhä puhut

Kuin juopunut. Mä enkö rakasta?

Ja miks en? Mistä olet nähnyt sen?

Sinäkö vaan voit nähdä ihanuutta,

Suloa Valpurin? Ja eikö urho

Vois rakkautta tuntea, vaikk' ei

Hän sinun laillas huiman hurja ois?

AKSEL.

Sa rakastat siis Valpuria?

HAKON.

Niin

Kuin mies ja niin kuin kuningas. Mä hälle

Suon hyvää; tahdon, että naimisensa

Perustuu puhtaisuuteen, laillisuuteen.

Ma muuten voinen tehdä elämänsä

Yht' onnelliseks, riemuiseks kuin sinä.

AKSEL.

Elämän onnen rakastava näkee

Vaan valitussa armaassaan.

HAKON.

Sä siis

Se onnellinen olet valittu.

AKSEL.

Välimme tämän Valpur ratkaiskoon.

Jalona sankarina naisen mieltä

Sa kunnioita, kuninkaana pidä

Myös arvoss' alamaises oikeutta

Ja kristittynä pyhä taru muista

Nabothin viinamäestä!

HAKON.

Omin valloin

En tahdo tässä tehdä; mut ei Valpur

Saa väliämme päättää. Impyelle

Lain mukaan holhoja on pantu; itse

Ei asioitaan saa hän hoitaa, päättää.

Välimme pyhä kirkko ratkaiskoon.

AKSEL.

Mä siihen tyydyn.

HAKON.

Ällös luulko, että

Tyranniks Hakon aikoo, ällös myös,

Ett' onnestaan hän syyttä suotta luopuu,

Kun kirkon laki sinut sulki pois.

AKSEL.

Se tosiaikees onko?

HAKON.

Olavi, mun

Valittu pyhimykseni, sen kuuli.

AKSEL.

Miel'alaa moista rehellinen älköön

Pelätkö, rakastava älköön surko.

Sun luottaa vaatimukses kristityn

Velvollisuuteen; niinhän Akselinkin.

Sen vuoksi juur' ei Valpur häntä nähnyt

Ei moneen ikävöintävuoteen eik'

Ois, jalo Hakon, nähnyt milloinkaan,

Joll' ei se Jumala, jok' uskollisen

On lemmen hellä turva, mulle tietä

Ois kautta kirkon pyhäin kaarrosten

Luo Valpur immen luonut.

HAKON.

Mitä sanot?

AKSEL.

Isällisestä Hadrianon kirjeestä

Täss' otteen sulle annan; hänen itse

Kirjoittamansa sai jo arkkipiispa.

Se kirje katkaiseepi Aksel sulhon

Sukulaisuuden Valpur sulon kanssa.

Ei naimisemme ole rikos enää.

HAKON (puhkeevalla kiivaudella).

Oi kavaluutta helvetin!

AKSEL.

Kah, kuinka?

Kuningas Hakon Herdebred ois pannut

Tuon rehellisen ehdon Akselille

Vaan siinä aikeess', että hälle ois

Sen täyttäminen mahdoton?

HAKON.

Pois, pois

Mun silmistäni!

AKSEL.

Hakon, Hakon!

HAKON.

Pois,

Ma sanon. Kauanko sa, alamainen,

Puheella tyhmän rohkealla tohdit

Mun kärsivällisyyttän' koetella?

AKSEL.

Ma Trondilainen olen Gillen juurta

Kuin sinä. Arvollisna sotilaana

Ma joukoss' olin Henrik Leijonan,

Sun sotilaas nyt olen, mut en orjas.

Mun morsioni sulo Valpur on.

Sun valtas kirkon pyhyyteen ei yllä.

Hänt' eteen alttarin nyt menen tuomaan.

Sä mieles malta, himos hillitse!

Se kunnon sankarin on suurin voitto.

HAKON.

Pois, sanon.

AKSEL.

Jumal' asiamme päättää.

(Menee.)

HAKON.

Ja tääkö loppu unelmilles? Tää

Sun kohtalosi, Hakon Herdebred?

Tuo tuolla sulta ryöstää valtakuntas,

Tää tässä morsiames sulta ryöstää.

Mit' on sull' enää ryöstettävää? Haa!

On sydän raivoinen. No niin! Mut sit'

Ei ole helppo ryöstää. Kostoa

Se kuohuu, verta janoo, tuima sydän.

(Havaitsee Knuutin, joka viime kohtauksen loppupuolella on tullut sisään, laskenut pois kirkonkirjan ja lukee hyvin tarkaten pärmäkirjaa, jonka Hakon on pudottanut.)

Sä mitä tahdot, munkki?

KNUUTI (tyvenesti, silmiänsä pärmäkirjasta luomatta).

Sallittenko —

HAKON (tirkistelee mielikarvaudella seppelettä ja nimimerkkiä, vetää miekkansa ja lyö ne ynnä suuren lastun kanssa irti pylväästä).

Sä hyvin osuit, miekkani! Niin pitää

Sun lyömän side, joka tuohon konnaan

Mun kaikkisuuten' yhdistää. Kuink' osas

Hän kavalasti asiansa ajaa

Ja sanan suustan' onkia. Mut varro,

Sa petturi! Eip' onnistu sun vehkees.

Sit' ihanaa et rintaas likistää

Sa saa, niin kauan kuin tää pää on pystyss'.

Sen vannon kautta kruununi.

KNUUTI (yhä lukien silminnähtävällä ilolla).

Jos teidän

Armonne sallis —

HAKON.

Poijes kirjoines

Ja ole vaiti! Kielen pieksennällä

Vaan munkit onnen rataa raivailkoot.

Kuningas valtaa käyttää kuninkaan.

Ja kautta korkeuteni, niin mä teen.

Ripsaana poikana sais Hakon sulle

Kai näyttää kynttilää eess' alttarin?

Häävuoteelle kai sillä sinut saattaa?

Häävuotees punaruusuin, punaraitein

Saat koreilluks ja rikinsini-patjoin.

Niin käyköön! — Mitä tahdot, munkki?

KNUUTI (on lukenut loppuun).

Teidän

Armonne, sanasen jos —

HAKON.

Vait, sa kuotus! —

En tahdo hautain keskell' enää hiuet'

Enk' aikaa munkkein kesken menettää,

En myös — sen, Sigurd, lupaan — haaveksia.

Pois ravistan ma rakastajan; nautin

Iloan' niin kuin mies, ja, uljas Sigurd,

Sua seuraan urhona ja kuninkaana.

(Kiitää pois.)

KNUUTI.

Niin raivokas kuin hukka. Kuulkaa, Hakon

Kuningas! Koko kirj' on voimaton.

On tärkein kohta unhotettu. Kuulkaa!

(Rientää kuninkaan jäljessä.)

KOLMAS NÄYTÖS.

Arkkipiispa Erland. Knuuti, kirkonkirja kainalossa

KNUUTI.

Arvoinen isä, suokaa anteeks, että

Erille kuorin veljist' teidät kutsun,

Mut velvollisuus vaatii valmistamaan

Nyt teitä; häitään jouduttaa nuor' Aksel,

Hääväki tuokiossa linnasta

Jo tänne ehtii.

ERLAND.

Ennen kuolemaani;

Suo Herra mulle ilon yhteen liittää

Kaks jaloa ja hellää sydäntä.

KNUUTI.

Mua surettaa, kun täytyy häiritä

Sit' iloanne, isä arvoinen!

Mut onnen kohtalossa nähköön viisas

Vaan taivaan viittauksen; tyytykää

Siis Herran tahtoon, kuullessanne, ett'

Ei ole armon suosiota saaneet

Häät Akselin, ja että lupakirja,

Jonk' Akselille pyhä paavi antoi,

On sattuneesta syystä voimaton.

ERLAND.

Niin, varmaan niin kuin kirkon valta voimall'

Yli kuninkaitten ulottuu, niin varmaan

Vahvistetaan tää kirja voimallansa.

KNUUTI.

Arvoinen isä, kirj' on voimaton.

ERLAND.

Jo eikö Hadrianus ihan selvään

Kumonnut Akselin ja Valpur neidon

Sukulaisuutta?

KNUUTI.

Kyllä, herra piispa!

Lu'inpa minäkin tuon koko kirjan;

En latinaani ole tykkänään

Viel' unhottanut, ett'en joka sanaa

Ois ymmärtänyt. Pyhä isä kumoo

Välillä Akselin ja Valpur immen

Olevan sukulaisuus-, serkkuus-suhteen; —

ERLAND.

Ja eikö siinä kylliks?

KNUUTI.

Niinhän luulis.

Siin' itse Aksel Thordinpoikakin

Varmaankin kylliks olevan on luullut.

Ois muuten kumma, miks ois asiaa

Hän laiminlyönyt yhtä tärkeää,

Kuin serkkuutensa on. Mut ehkä hän

Sit' itsekään ei tiennyt.

(Erland säpsähtää.)

Serkkunansa

Saa Aksel Valpuria rakastaa,

Mut ristikumppaneina heiltä kirkko

Avioliiton kieltää.

ERLAND.

Mitä sanot?

KNUUTI.

Totta, jonk' kirkonkirja todistaa.

Vast'ikään, isä arvoinen, te tänne

Olette tullut, vasta Augustinon

Pakenemisen jälkeen, siksi ette

Voi kirkon asioista tietää niin

Kuin anivalpas palvelija, jonk' ikä

Sisällä näiden seinäin vaan on vierryt.

Elämä hurskas teidät piispaks saattoi.

On piispansauvan kunnon hallintaan

Tok' ennen luultu muukin kuuluvan,

Kuin pyhä käytös. Tanskan Absalon

Hän näytti, kuinka hyvin rautapaita

Koristi valkovillavaippaa; että

Kiireelle paljaallekin kypärin

Voi panna; ett'ei piispan tule olla

Vaan nuhteeton, mut voimakaskin, uljas,

Kerubi välkkyvässä vaskessa

Ja ankaruuden väkikalpa vyössään

Edessä Edenins'. Vaan, Augustinon

Liehailu Hakonin sai etsimään

Senlaisen piispan, joka virassaan

On — vahingoittamaton. Onnea

Toimeenne suureen teille toivotan.

ERLAND.

Sua kiitän. Lyhyt matkan' rauhass' anna

Mun hautaan mennä. Kauan tielläs en

Ma olla tahdo. Älä aikaa tuhlaa.

Sanoma Akselista surettaa

Mua paljon syvemmin. Niin, toivoon päin

Se nuorukainen katsoo; myrskyihin

Ja hallaan tottunut on vanhus. Kun

Tuo varomaton taisi unhottaa —

KNUUTI.

Hän varmaan yhtä vähän siitä ties,

Kuin Valpur, sillä asiain näin ollen

Kokivat äitins' sitä kyllä peittää.

Thord Huusfrei vankka Sigurd kuninkaan

Ol' urho, hurja kuin tää Reinen Sigurd.

Tuo Thord hän nuoren Aksel poikans' antoi

Viis vuotta pakanana, kasteetta

Vaan juosta. Ristittävä kun nyt Valpur

Immerin tytär ol' ja Helvig rouva

Kasteesen hänet vievä, pyysi Thord

Kälynsä viemään pojan mukanaan,

"Ett' ois se toki kerran tehtynä".

Niin yhdessä he kastettiin, vaikk' Aksel

Viis vuotta Valpuria vanhemp' oli;

Ja lisähäväistystä välttääkseen

On lasten äitit sitä salanneet.

Mut kaikk' on Joonas kirjaan kirjoittanut.

Mä läsnä olin famuluksena,

Ja mont' on vielä kanssan' elossa,

Jotk' asian tän voivat todistaa.

(Näyttää hänelle paikan kirkonkirjassa.)

ERLAND.

Kov' onni painaa tätä sukukuntaa.

KNUUTI.

Kov' onni painaa aina syntiä

Ja rankaisee niin Gillen suvun synnit

Kuin muittenkin. Jos ois Thord Huusfrei sievään

Poikansa kohta kastattanut, ei ois

Nyt Aksel ristiveli Valpurin;

Ja ell'ei Aksel lähisukulaistaan

Rakastais, vastoin kirkon kieltoa,

Vaan muuta neitoa, ei estäis mikään

Hänt' onnestansa. Gillen suvust' ompi

Kuningas Hakon etevin. Siis — mikä

Nyt rikollisen rankaisee, se hänen

Siveän elämänsä autuoittaa.

ERLAND.

Voi poloisia!

KNUUTI.

Herra arvoinen!

Mä kyllä tajuun, että tapaus

Senlainen sydäntänne surettaapi.

Olette vanha, eikä vahva ole

Terveytenne; pahaa vaan Knuut veljest'

Ajattelette; tiedän sen; tok' ehkä

Hän teille alttiimp' on, kuin luulettenkaan.

Vaan menkää rauhaan luostariin. Syyn poissa

Oloonne ilmoitan ma kuninkaalle,

Ja mielelläni virkanne teen tänään.

ERLAND.

Teet virkan' mielelläs? Niin kyll'. Ei, Knuut!

Et saa sä heidän surmaajakseen käydä.

Se onnettoman tuskaa lieventää,

Kun kohtalonsa tuomion saa kuulla

Armeliaasti, säälin huulilta.

Ma kovan tehtäväni itse teen,

Jos vaikka vanha sydämeni särkyis.

Ma kaikin voimin koetan noitten raukkain

Eduksi toimia. Mä itse kirjeen

Paaville laitan; luvan heille hankin

Mä tästä niin kuin tuostakin.

KNUUTI.

Ei ole

Sit' ajattelemista, armas herra!

Jo Hadrian, tuo Norjan vanha ystäv',

On kuollut; Viktor nyt ja Aleksander

Kiivaasti paavinvallast' ottelevat

Ja joka keinoon käyvät sukeltaakseen

Vaan kuninkaiden suosiohon. Hakon

Kuningas suosii Aleksanderia,

Eik' Aleksander suinkaan vastavuoron

Avuliaisuutta kuninkaalta kiellä

Näin vähäpätöisessä asiassa.

ERLAND.

Näin vähäpätöisessä! Kahden jalon

Olennon onni.

KNUUTI.

Saarnastuolista.

Niin puhellaan; vaan Vatikaanissa,

Kuninkaan linnassa on toista mieltä

Älyinen valtataito vaativa.

ERLAND.

Haa, mitä valtataidoks sanovat!

Ei kauheampaa löydy hirviötä

Ei hornan synkiss' onkaloiss' — sen suhteen

Jo Hydra kaunis ol' ja Cerberus

Ja Fenris pakanain Valhallassa.

Avoimen kitansa ne näyttivät,

Mut tämä peto, paheen pahin pesä,

Häpeämättömästi ilkityönsä

Älyksi sanoo, peittää väkipuukkons'

Arvollisuuden kaappuun pettäissänsä

Viattomuuden, kuten Juudaskin,

Suunannolla.

KNUUTI.

Kuink' oiva sanan tulva,

Arvoinen isä!

ERLAND.

Voi, voi sitä, josta

On hyvän avun ääni paljas sana!

KNUUTI.

Jo tullaan; joukko lähestyvän kuuluu.

ERLAND.

Vahvistu, vanha rinta! Kalkkisi

Juo pohjaan. Sielunpaimenen jo ammoin

Velvollisuutena ol' onnetonta

Seurailla hänen Golgathallensa.

KNUUTI.

Nyt kuoriin rientäkäämme, tullaksemme

Juhlallisessa seurueessa sieltä

Hääväelle vastaan, sitä seisattamaan.

(Menevät.)

(Koraaliveisun kuuluessa tulee hääväki seuraavassa järjestyksessä: ensiksi kuninkaan henkivartijat piilukeihäät kädessä, sitte joukko punaisiin hameisiin ja samanvärisiin lakkeihin puettuja kuoripoikia, kantaen tulisoittoja; Aksel Thordinpoika ja Hakon; useita ritareita parittain; parvi nuoria tyttöjä koreja kädessä, joista viskelevät kukkia kirkonlaattialle; Thora kuningatar taluttaen Valpuria, joka on vaatetettu valkeaan silkkiin, hiukset hartioilla riippuen, ruususeppele päässä; kuningattaren rouvat ja neitsyet parittain. Saatto kulkee etualalla Harald Gillen hautakiven ja molempain pylväiden ympäri, pysähtyy sitte niin, että miehet tulevat seisomaan oikealle puolelle Akselin ja naiset vasemmalle puolelle Valpurin sukuhaudan äärelle. Molemmat rakastavaiset laskeuvat vanhempainsa haudoille polvillensa rukoilemaan. Kuninkaan henkivartijat asettuvat riviin näyttämön perälle ja nuoret tytöt ja pojat koreinensa soittoinensa heidän eteensä. Keskeltä, pylväiden välistä, jätetään keskikäytävä avoimeksi pääalttariin ja kuoriin saakka, josta munkit juhlakulussa tulevat; veli Knuuti kirkonkirja muassaan; Arkkipiispa hopealla huoliteltu sauva kädessä. Tällä aikaa laulukunta veisaa:)

Se mies, jok' aimo vaimon saa,

Ei kaipaa kultaa, hopeaa;

Ah, vaimo laivaa kalliimp' on

Ja tuottaa onnen talohon.

Hän somin sormin kehräilee

Ja näppärästi neuloilee,

Ja istuu kangasaseissaan

Ja helkyttelee kankaitaan.

Hän vaatetettu valkeaan

On silkkiin sekä purppuraan,

Ja puheens' aina siisti on

Ja sydämensä viaton.

Hän miehelleen tuo poikia,

Tuo isänmaalle urhoja. —

Ylistys, kiitos Herralle!

Hyv' onni vihkiparille!

MUNKIT (peräpuolessa). Gloria in excelsis Deo!

LAULUKUNTA.

Amen!

(Aksel ja Valpuri nousevat ylös. Kuningas Hakon taluttaa

Akselin Valpurin luoksi ja leskikuningatar Valpurin Akselin

luoksi. He ojentavat kätensä toinen toiselleen yli Harald

Gillen hautakiven ja kääntyvät käsikädessä käydäksensä alttaria

kohden. Munkkijoukko tulee heitä vastaan kirkon pylväiden

välissä, jossa arkkipiispa sauvallansa heidät seisauttaa.)

ERLAND.

Voi, onnettomat! Viran velvoituksest'

On vanhusraukan pakko poistaa teitä

Toivonne kukkatieltä. Kohtalonne

Tok' älköön epätoivoon teitä saako!

Älkäätkä nurjat olko vanhukselle,

Jonk' ilo suur' ois ollut saadessaan

Teit' yhdistää, jos taivas sen ois suonut.

AKSEL.

Oi, Kristus! Mitä, herra arvoinen,

On tämä? Saittehan te kirjan, näitte

Jo naimaluvan meillä olevan ja

Sukulaisuutemme jo katkaistuksi?

ERLAND.

Voi, poikaseni! Kohtaloas vastaan

Miehuudell' itses varusta! Et saa

Sa Valpuria naida. Serkkuutenne

Purettu on, mut ristilapsekset

Te oletten; yht'aikaa sama vaimo

Kasteesen teidät toi; rist'äitinä

On Helvig rouva molemmille ollut.

Ei lupakirja virka siitä mitään,

Ja kirkko kieltää moisen naimisen.

AKSEL.

Voi, piispa, mitä sanot? Jumal' armas!

Mun Valpurin'! Hän vaalenee. Oi, neidot!

VALPURI (erään neidon tukemana).

Oi, ei se mitään. Vähän päätäni.

Mun pyörrytti. Mua tue, Svanhvide! Pian se

Ohitse menee.

AKSEL.

Ristilapsekset?

KNUUTI (tulee kirkonkirjoineen).

Niin, vel' ja sisar eessä Jumalan.

AKSEL.

Niin onko? Näytä, sinä julma Juutas!

Valehteletko? Näytäppä, myös Aksel

Lukea osaa.

(Tirkistää kirjaan, jonka Knuuti pitää hänen edessään.)

Kaikki silmissäni

Käy ympäri.

(Sortuu Valpurin jalkain juureen.)

Voi, Valpur, Valpur! Kaikk'

On hukassa!

VALPURI.

Ei, ei!

AKSEL (hypähtää ylös).

On hukassa.

Mä näen sen, tajuun koko seurauksen.

Mun pyrintöni viisi pitkää vuotta:

Luo vanhan Hadrianon joutuaksen'

Ja päästä ystävyyteens', suosioonsa,

Ilmaista sydämeni tila hälle,

Jok' onnistuikin mulle vihdoin; — se on

Nyt tyhjiin rauennut. Jos eläis hän,

Mik' oiskaan sitte? Lyhyt viivytys!

Vaan kuollut on hän; Aleksander elää

Kavala kartinaali; Hakon elää

Kadehtijan'. Näen sinut, peto; väijyt

Jo saalistasi, myhäät mielessäsi.

Mun sauvani on särkynyt! Ja hukass'

On, armas Valpur, kaikk'.

(Heittäytyy jälleen polvillensa ja kätkee

kasvonsa Valpurin käsiin.)

ERLAND (katsoen ankarasti kuninkaaseen).

Ei hurskast' ollut

Näin ylen kauas tätä saattaa; kaunist'

Ei ollut sydänpoloisia näitä

Toivolla lyhyellä jännittää

Saattaakseen kaiken toivon viime hetkell'

Äkisti raukeemaan; ei oikein ollut

Näin surkein kohtauksin yllättää

Mua vanhusta, jok' arvon ansaitsen

Niin virkani kuin ikänikin vuoksi.

HAKON.

Vaan itse Aksel Thordinpoika syypää

On kaikkeen; äkkihuoleen hänet oma

Äkillisyytens' syöksi; noudattanut

Jos ois hän kuninkaansa neuvoa,

Hän vartonut ois viisaast'. Urhoiltani

En tietä kirkkoon voi ma sulkea,

Ja kirkon lait sun kauttas puhuvat.

KNUUTI (tulee liinainen vaate muassaan).

Kosk' Aksel Thordinpoika Valpuria

Ei naida saa, niin kirkon laki heidän

Eronsa tärkeydestä merkin vaatii.

ERLAND (Hakonille).

Nyt ehkä saa tää toimi jäädä sikseen.

HAKON.

Mun arvon' ankarasti vaatii maamme

Lakia käyttämään. Tee tehtäväs!

ERLAND (lähestyy rakastavia).

Voi, lapsen'! Seitsenkymment' talvea

On vanhaa sydäntän' jo vaivuttanut,

Vaan kalkkia niin katkeraa se viel'

Ei tyhjentänyt. Akselini! Anna

Vanhalle Herranpalvelijalle anteeks

Tää tehtävänsä. Min' en Valpurista

Sua erota, vaan sallimus; mut vaan

Tät' elämää se eronaika koskee,

Tuoll' ikuisesti saatte rakastaa.

AKSEL ja VALPURI (lankeevat polvilleen hänen eteensä, tarttuvat hänen käsiinsä ja suutelevat niitä). Hyv' isä arvoinen!

ERLAND.

Te rakkaat lapset!

Oi, nouse ylös, Aksel! Armas Valpur'!

Jo nouskaa. Ystäväni, tartu tähän!

Voi tyttö raukka, tartu tähän liinaan!

(Aksel ja Valpuri ottavat kiinni kumpainenkin liinankulmaansa.

Kuningas kurottaa miekkansa piispalle, joka aikoo halkaista

liinan, mutta keskeytyy toimessaan.)

Ei; sit' en voi ma. Tule, veli Knuut! Jo

Apuas tarjoit tähän toimeen. Olen

Jo liian vanha. Käsi vapisee.

En ole neljäänkymmenehen vuoteen

Mä miekkaa käyttänyt. Mä sit' en voi.

KNUUTI.

No, herra, miekka mulle antakaa!

(Lähenee Akselia ja Valpuria, menee heidän väliinsä

miekka kädessä sanoen:)

Kuin kuninkahan miekka kirkkosäädyn

Kädessä tämän liinan halkaisee,

Niin myöskin Herra taivaan erottaapi

Ijäksi Aksel Thordinpojan Valpur

Immerintyttärestä.

(Halkaisee liinan.)

MUNKIT (taustalla).

Amen! Amen!

(Tytöt ottavat punaisen ruususeppeleen Valpurin

päästä ja panevat valkoisen sen sijaan.)

HAKON.

Nyt toimi päättyi. Valpur vietäköön

Nyt luostarihin. Anteeks antakaa,

Jos, jalo äiti, teitä loukannut

On näkemänne tapahtuma.

KUNINGATAR.

Sulle

Jumala anteeks antakoon!

HAKON (tarjoo kätensä äidilleen; kääntyessään ja katsoen

Akseliin ja Valpuriin).

Nyt toimi

On päätetty. He erotettakoon!

ERLAND (vakavasti).

Ei vielä. — Kovin käyttämään sa vaadit

Lakia moista, joka katkeran

On surun heidän sydämeensä saanut;

No niin, ma taas lain toisen muistiin saatan,

Jok' armiaasti sallii moisten raukkain.

Hyvästit ensin toisillensa tehdä.

HAKON (viivähtää).

No, lyhyesti sitte. Sano, Aksel,

Hyvästi Valpur sisarellesi!

ERLAND.

Niin tarkoitus ei ole; kahden kesken

Vapaasti puhella he täällä saavat.

HAKON.

Taas turhaa tilaa siten synnillisen

Himonsa syötiks antaa! Sääntö tuo

On luonnoton.

ERLAND.

Mut kaikitenkin sääntö,

Jok' ompi noudatettava.

HAKON.

Mut ell'ei

Kuningas sitä salli?

ERLAND.

Niin hän luopuu

Velvollisuudestaan ja kirkon pannaan

Mä hänet julistan.

HAKON.

Kuink' uskalijaasti

Sa puhut.

ERLAND.

Niin kuin arkkipiispa.

HAKON.

Ken

Sun arkkipiispaks saatti?

ERLAND.

Jumala.

HAKON.

Haa, vanhus!

ERLAND (käskevästi, kohottaen sauvaansa).

Poistukaatte! Suotakoon

Raukoille näille rauhaa tointuakseen,

Jäähyväishetki hoivaks, lohdukseen!

HAKON (hillitsee itsensä).

Niin, niin! — Sun tääll' on valta käskeä.

(Menee seuroineen. Arkkipiispa katsahtaa Knuutiin ja

toisiin munkkeihin, jotka sen jälkeen menevät kuoriin.)

ERLAND.

Hiljaista huolt' ei enää häiritä;

Huojennus sydämenne tunteille

Nyt antakaa ja ero ottakaatte,

Mun rakkaani! Mut lyhyt aika teille

Vaan annetaan; se käyttäkäätte. Voimaa

Jumala poloisille teille suokoon!

(Menee.)

AKSEL.

Oi, kiitos, vanhus! Murheen okaat peität

Sä säälin vaalevilla ruusuilla.

VALPURI (ottaa seppeleen päästänsä ja katselee sitä).

Valkoinen ruusu pyhän rakkauden

On merkki; maallinen tuo punaliekki

On sammutettu, — lehdet valkoiset

Kohoovat niin kuin enkelien siivet.

AKSEL.

Voi, Valpur! Valpur!

VALPURI.

Armas ystävä!

Sä mieltäs lohduta.

AKSEL.

Vai lohduttaisin?

Oi, miten voit sa tointua niin pian,

Niin helposti?

VALPURI.

Ma olin valmistaunut.

AKSEL.

Olitko valmistaunut? Ethän, Valpur!

Sun riemus näin mä, vaunuihin kun astuit.

Kuink' ihanasti suusi hymyili,

Kuink', armas tyttö, silmäs kiilsivät!

VALPURI.

Silloinpa silmä kirkkahimmin kiiltää,

Kun kyyneleit' on täynnä.

AKSEL.

Kuinka, Valpur,

Epäillä taisit? Eikö näyttänyt

Kaikk' onneksemme käyvän? Luultuun onneen

Olenko hourupäisnä tänne syössyt?

Kuin Jaakob enkö vuosi vuodelta

Mä yhä uupumatta ahkeroinnut

Rakasta Raakelian' ansaitaksen'?

Ja nyt mua moinen vastus kohtaa? Ei!

Kov' onneni ol' arvaamaton, julma, —

Se koko miehuuteni mursi. Silloin

Kyll' olit oikeass', oi Valpur, tuossa

Kun polvillaan näit pyhiinvaeltajan, —

Hän haudan partaall' on, ei määrän päässä.

Kyll' olit oikeass', se hälle aukee

Kuin helma, hyvän ystäväisen helma.

Maanpiirillä mit' on mull' etsittävää

Nyt enää? Päiväni on laskenut

Ja sammunut on valoni. No niin!

Sa aukee, hauta; rauhainen sa olet.

Niin, aukee, syliis minut sulje; sitä

Ei Valpurini tohdi.

VALPURI.

Tohtiip', Aksel!

Jäähyväiseksi viime kerran tohtii

Valpuris sinut syliins' sulkea.

AKSEL.

Oi, kohtaloni! Tähän minut surmaa!

VALPURI.

Ei, armas ystävä, sun elää pitää.

AKSEL.

Miks elää?

VALPURI.

Eestä kunnian. Oi, Aksel!

Sa muista kaunist' urhonimeäs!

Suur', jalo, rikas Aksel vanhalla

On kielellämme.

AKSEL.

Siksi ois, niin, siksi

Ois Aksel tullut, ell'ei kohtalo

Ois riistänyt hält' autuaallista

Valhallaa, Valpuria, voiton palkkaa.

VALPURI.

Oi, sulho hyvä!

AKSEL.

Sodan hälinään

Mua tummaa tammenlehti-seppelettä

Ei sotatorvi saamaan kutsunut;

Sa, Valpur, eessän' Nornanani väikyit

Sulholles ruususeppelt' oijentain,

Punaista ruusukehää.

VALPURI.

Ruusut kuihtui.

AKSEL.

Ma Roomaan jouduin, vanhan paavin näin.

Vavisten lähestyin maailman herraa.

Eloa, turvaa hymyilystään join.

Lumouskirjan rakkaan hältä sain ma.

Italjan vuoret, lumenpeittoiset!

Pian silloin taivaan rantaan katositte.

Mun silmäni, päin pohjoist' yhä, revon

Tulia luulivat jo näkevänsä.

Ne kodin muisteloina säihkyivät.

VALPURI.

Ne Valpurisi tunteit' oli, Aksel!

AKSEL.

Ja nuori pyhiinvaeltaja käv' yhä,

Ylitse vuorten milloin, milloin laaksoiss'

Etäällä kotimaasta sauvoineen;

Vakava toivo onnen tiestä huojens'

Halua hellää, koti-ikävää;

Kun leivo hänet herätti, niin lauloi

Se Valpurista; aamukoi niin hehkui

Kuin lempensäkin; päivän helle hänet

Pakotti metsän varjoon; monessa

Velsklannin rungoss', Saksan pyökissä

On nimi Valpur. Oi, sa kurttukuori,

Pian rakkaat piirrot peitä. Vaan sa, Puutar,

Puun rungossa sa ruikuttele hiljaa

Etelämaiden paimentytöille

Kov'onnisesta Pohjan parista,

Vihreitä kutrias kun illoin viuhkaat.

VALPURI.

Kuink', Aksel, oletkin mua rakastanut.

AKSEL.

Taas saat, maailma laaja, minut nähdä.

Mut ilman sauvaa, — särkynyt on sauvan'.

Nyt astelen ma synkkää metsää taas,

Mut rientoa ja määrää vaill'. Ens turve

Mun polullani auetkoon ja haudan

Minulle suokoon; siin' on majani.

VALPURI.

Sa julma! Niinkö Valpurin sä heität?

AKSEL.

Vai tyynnä täällä katseleisin, sinut

Kun surmaajas vie eteen alttarin?

VALPURI.

Hän ennen minut mestattavaks vieköön!

AKSEL.

Sä, peto! Moisen sydämen sa sorrat

Ja sitä lemmeks sanot.

VALPURI.

Silmäni,

Himeät kyyneleist', ei kestä kauan

Valoa päivän enää; ennen kuin

Ne Tuoni ummistaa, on äiti armas,

Pyhäinen kirkko, hunnun mulle suova.

AKSEL.

Oi, Jumala! Mun Valpurini nunnaks!

Nää hiukset, silkinhienot keltakutrit

Pois kerittäisiin; vartalonsa kaunis

Vaatteeseen mustaan, paksuun verhottaisiin!

VALPURI.

Mont' yötä sitte yksin käyn mä täällä

Suloista unelmaani ajatellen,

Sun tuloas ja kovaa onneamme;

Hartaasti silloin sydämeni nousee

Luo Herran rukouksin, korkein veisuin,

Ja rukouksen' tähden huojentaa

Hän sydämesi surua.

AKSEL.

Oi, Valpur!

VALPURI.

Ma hiljaa kammiossa pieness' istun;

Kutelen kultaa silkkiin; huolin, hempein

Eleten aikan', niin kuin kyyhkyläinen,

Mi kaikess' säysyydessään ei saa rauhaa;

Mi koskaan vihannall' ei lehväll' lepää,

Vaikk' kuink' ois uupuneena; jok' ei koskaan

Juo vettä kirkast', ell'ei jaloillaan

Sit' ensin hämmentele.

AKSEL.

Entä Aksel?

VALPURI.

Sun taloos mennä pitää, Helfrid siskos

Hyväisen luoksi; isänmaatas ihan

Et jättää saa, et jäädä tänne, missä

Miel'haikus yltyisi. Maailmass' aika

Parantaa kaikki, niin myös sinun haavas.

Jalossa, tyyness' suuruudessaan luonto

Ja siskokullan seura sydäntäsi

Enemmän huojentaa, kuin rattoseurat.

Senvuoks sun pitää mennä talohos,

Jok' ylävaaran reunall' uljailee,

Yl' laakson, joen, yl' aavan meren katsoo.

Niin kohtaloas katsoa sun tulee.

Jos liioin alkaa sydän sykkiä,

Niin joutses, keihääs sieppaa, kuusikorpeen

Sä synkkään syökse! Saakoot kaihos karhu,

Ilk'ilves, jotka metsän rauhaa rikkoi.

Sä siten huoles vähitellen voitat.

Talv'illoin istu usein hyväisen

Helfridin luona orsituvassanne.

Lue hälle vanhat tarut Odinista,

Thorista, Baldurista hyvästä.

Helfridin harpun myötä laula myös;

Hagbarthin, Signen laulua ei sentään,

Äläkä laula Aakest', Elsa neidost'.

(Puhkee itkemään.)

AKSEL.

Oi, Valpur! Valpur! Laulankin vaan niistä.

(Syleilee häntä.)

ERLAND tulee takaisin.

Nyt, rakkaat lapseni, en muuta voi —

Kov' onni vaatii teidät eroomaan.

VALPURI.

Hyvästi!

AKSEL.

Hyväst'!

VALPURI.

Tavataanhan.

AKSEL.

— Taivaass'!

(Irtaantuvat toistensa syleilystä ja poistuvat kumpikin

tahollensa, Valpur seuroineen. Wilhelm nähdään peräpuolella.)

ERLAND.

Oi kovaonnisia! Himmen valon,

Kuin tähtein, luopi lemmen liekkinne

Mun muistojeni talvistaivahalle.

Niin, luonnoton se mies, mi milloinkaan

Ei lemmen voimaa tuntenut. Oi, Aksel!

Mun kohtalon' ol' yhtäläinen juur'

Kuin sinun kohtalosi. — Leonoora! —

Kuin kuutamo, niin muistos säteilee

Mun talvishangelleni. Uskollinen

Olitko Erlandille asti kuoloon?

Ei kenkään, kenkään ole hälle sanaa

Sinusta saattanut, ei kuolemastas.

WILHELM (taampana).

Leonoor' von Hildesheim ain' Erlandille

Ol' uskollinen asti kuolemaansa.

ERLAND.

Se ääni mulle haudastako puhuu?

(Kääntäytyy ja havaitsee Wilhelmin.)

WILHELM.

Isänsä Gebhard vaikka hänet vaati

Rudolfin avioksi antaumaan,

Hän sydämessään sentään Erlandille

Ol' uskollinen. Mielessään hän sua

Rakasti, linnass' synkässä kun hänen

Vihattavansa seurass' olla täytyi.

ERLAND.

Ken on tuo outo, vaalas mies, mi kirkon

Perältä puhuu? Ilmestys se onko?

Hän pylvään lailla seisoo, vasten miekkaa

Vakaasti nojaten.

(Wilhelm astuu häntä kohden.)

Ken olet, vieras?

WILHELM.

Ken? Tiikerin ja lampaan välikohta,

Arvoinen isä! — Lumikukka, saatu

Yökylmään, tähtein oudon ennussuhteen

Ajalla, tulipuna-pyrstötähti

Kun Venustähden pimensi.

ERLAND.

Sa olet —

WILHELM.

Eleonoorasi ja Rudolfin,

Sun vihamiehes, poika.

ERLAND.

Kaikki pyhät!

Se onko mahdollist'? On niin; ma rakkaat

Ne piirteet näen kautt' tylyn tuimuuden.

Oi, poikani! Eleonooran poika!

Mun sylihini tule! Likistää

Mun anna sua vanhaan rintahani!

WILHELM.

Tunteeni hyvät, hellät on, kuin sinun,

Mut kyyneleit' ei luonto mulle suonut.

ERLAND.

Mik' on sun nimes, Leonoran poika?

WILHELM.

On Wilhelm, teidän kielellä Vildhjalmur.

ERLAND.

Ja mikä enkel' johti sinut luoksen'?

WILHELM.

Oi, herra, hyvä enkeli, ma luulen.

Mun luonton' outo on, lie epäluonto,

Päinvastaisista aineist' yhdistetty;

Niin lempi, viha, hellyys, uhka kiehuu

Ijäti rinnassan', mi huojentuu

Vaan silloin, kun ma sodan hälinähän

Rutosti rynnän, tai kun kylmän jäykäll'

Uskollisuudell' aimo veikkoon liityn.

Niin Aksel Thordinpoikaan liittynyt

Ma olen. En ma rakastaa voi itse,

Mut huojennusta tunnen, lempivää

Kun autan. Häntä seurasin; mä tiesin,

Ett' olet täällä. Kuolinvuoteellansa

Pyhästi määräs äitini, ett' täällä

Sun luonas kävisin. Hän kyllä ties,

Ett' olit rautapaidan munkkikaappuun

Sa vaihtanut; hän hartahasti pyysi

Mun kerran sulle tuomaan elämänsä

Jäähyväiset. Suo anteeks! Sodan melskees'

Sen kymmenkunnan vuotta laiminlöin.

Yht'äkkiä nyt matka Akselin

Mua siitä muistutti ja herätti

Mun omatunton'. Ehkä synkkä mielen'

On ollut mulle rangaistus, mi taukoo,

Kun äitin' olen viime tahdon tehnyt.

Arvoinen isä! Tuiman pääni päälle

Kätenne pankaa, siunaus mulle suokaa!

(Lankee polvillensa)

ERLAND.

Jumala siunatkoon sua!

WILHELM.

Kiitos! Kaikki

Se lievensi.

(Nousee ylös.)

Täss' yhdynnässä näen

Ma taivaan viittauksen. Hyvä vanhus!

Jo monta vuotta sitte morsios

Sa kadotit; — tää rinta lemmeltä

On lukittu; — mut kaks täss' erotettiin

Sydäntä, lempimähän luodut vaan.

Niin, isä arvoinen, me kaksi, toinen

Avioliiton onnettoman uhriks

Ja toinen hedelmäksi tullut, — me

Tuonlaista estäkäämme liittoa: —

Pelastakaamme ystävämme.

ERLAND.

Miten,

Mun poikani?

WILHELM.

Se riippuu sinusta,

Niin minä heidät pelastan.

ERLAND.

Vaan miten?

WILHELM.

Valmiina, purjeissaan viel' laivamme

On vuonoss'; ankkurin kun nostaa, voi

Se rannan jättää. Valpur luostariin

On viety. Sinne kautta kirkon vaan

Käy tie. Ja estääksensä Valpurin

Poisryöstämistä, jota Hakon pelkää,

Tuleepi Knuuti kahdenkymmenen

Ritaripojan kanssa yöksi kirkon

Ovelle vahtiin sekä ilmoittaa,

Jos vähäinenkin kuuluu hiiskaus.

ERLAND.

Ja moinen varoisuus, mi pelastuksen

Saa mahdottomaks, ilahuttaa sua?

WILHELM.

Varoisuus yksin pelastusta auttaa.

Jos kirkon raudoitetut, raskaat ovet

Lukittaisiin, ei pelastusta ois.

Huomenna Hakon aikoo Valpurin

Jo linnaan viedä morsiamenaan,

Mut läpi ritar'joukkion, vaikk' onkin

Kakskymmen-lukuinen se, musta munkki

Viel' yhdeskolmatta, ma raivaan tien.

ERLAND.

Kahakka melskett' eikö nosta, linnan

Uroita herätä?

WILHELM.

Ei tahrata

Saa kirkon pyhää laattiata karskein

Ritaripoikain kunnon verellä.

Velvollisuuttaan noudattavat he

Ja kuninkaansa käskyä. Ma neuvon

Paremman tiedän.

ERLAND.

Minkä, poikani?

WILHELM.

Tuo kulta-arkku yli alttarin,

Se eikö ole pyhän Olavin?

Ja eikö kansa luule, että hänen

Ruumiinsa usein, eri sattumoissa,

Puol'yönä nousee ylös haudastansa

Pahoja aavehena peloittaakseen,

Hyville sorretuille avuksi?

ERLAND.

Niin jokahinen uskoo.

WILHELM.

Eikö hänen

Hopeankirjaeltu kaappunsa

Ja kultakypärinsä, rautakeihääns'

Sun, arkkipiispan, talless' ole?

ERLAND.

On.

WILHELM.

Siis Aksel pelastuu.

ERLAND.

Sä, ystäv', aiot —

WILHELM.

Epäätkö, että pyhä kansantaru

Voi joskus hyvän hyödyks vaikuttaa

Niin kuin se, käytettynä väärin, usein

Voi synnin voitoks vaikuttaa?

ERLAND.

En! — Ei

Se ole synti. — Jumal' anteeks antaa

Vähäisen viattoman petoksen,

Min hätätila hyväin hyödyks vaatii.

WILHELM.

Petoksen? Ken saa petokseks sen? Itse

Arvoinen isä, itse tulee pyhä

Olavi verhottuna minuun; hänen

Ma haamuns' olen. Haamu eikö ole

Ijäisen hengen ajallinen muoto?

ERLAND.

Ei muuksi voi sit' ymmärtää.

WILHELM.

No niin, ma

Olavi pyhän kalma muoto olen.

Sen aatteen johti mieleeni hän itse,

Mä hänen tosihaamunansa tulen.

ERLAND.

Mun poikani! Kuink' kovin palavat

Sun tummat silmäsi.

WILHELM.

Mun aatteeni

Iankaikkisuudessa on mieluisimmin;

Ja henkein valtakunta monta kertaa

On silmäin eteen mulle ilmestynyt. —

Ma toimihini riensin laivaan, jonka

Kannelle ylen helle päivä paahtoi.

Ja sieltä kiidätin mä kirkkoon taas,

Läss' ollakseni vihkimyksissä.

Ma liian varhain tulin. Vilvakkaalta

Minusta kirkko tuntui hiljainen;

Ma uupunut kun olin työstäni

Ja ympär' olin monet kerrat käynyt

Pyhiä alttareita katsellen

Ja nimet lukein hautakivissä.

Niin tuonne kuorin loukkoon istahdin

Ma vihdoin viereen pylvään, jossa vanhat

Vihertynehet vaskivarukset

Ja voitonsaaliit, lipunsiekaleet,

Nuo urhouden muistot, riippuvat.

Ma viistoon pyhän Olavin kult'arkust'

Unehen vaivuin; levoton mun oli

Uneni, surullinen. Sillä kaiken,

Mi täällä tapahtui, mä ikään niin

Kuin kautta himmen usvan näin. Kun munkki

Pahikko liinan halkais', syöksähdin

Ma vihaisena pystyyn, rientääkseni

Avuksi Aksel ystävälleni.

Vaan — kauhull' alas jälleen vaivuin, sillä

Kun liina halkes, auki irtaantui

Tuon pyhän kulta-arkun kansi tuolla

Ja arkuss' seisoi kiivastunut mies

Ja katsoi munkkiin.

ERLAND.

Minkä muotoinen?

WILHELM.

Väkevän urhon, keskikokoisen,

Keltainen tukka, silmät siniset,

Ja liina hurmeinen sen kädess' oli;

Hän sitä painoi vasten haavaansa.

ERLAND.

Haa, pyhän Olavin se oli haamu.

WILHELM.

Hän ylös pylvään tamineisiin näytti

Ja huus': "sun ensi yönä pitää minun

Asussan' kavaluutta rankaiseman

Ja rakkautta puoltaman. Sen liekki

Jalosti leimutkoon!" Näin lausuttuaan

Hän äkkiin katosi. Ja herätessän'

Ma kuulin, kuinka kirkon ovess' ääneen

Kuningas käskyn munkillensa antoi.

ERLAND.

Valio Wilhelm, mua seuraa nyt!

Ma valmis olen.

WILHELM.

Viel' ei ole aika. —

Kun päivä laskenut on läntehen

Ja kaste kylmä hautain kivet peittää;

Kun miehen mieleen tunkee epäilys

Ja tuska synninorjan tuntohon;

Kun kirkon peittää pyhä pimeys,

Yölamppu haudoille luo himmen valon

Ja kello kaksitoista kumahtaa,

Ja huuhkaja kun huutaa, kukko laulaa —

Niin ruhtinaallisessa loistossansa

Olavi puol'yön kuninkaana nousee

Pahoille kauhuks, turmaks ilkiöille

Ja hikiliinallansa pyyhkimään

Viattomien silmäin kyyneleet.

NELJÄS NÄYTÖS.

Yö. Kynttiläkruunussa palaa himeästi valaiseva valkea. Veli Knuuti istuu vanhan Björnin, Kolbeinin ja useampien soturien kanssa penkillä vasemmanpuolisen pylvään lähellä.

KNUUTI.

Täss', ystäväni, parhain istumme,

Tän pylvään luona, kolmen Norjalais-

Kuningasvainaan pyhäin ristein eessä.

Tääll' yömme viettyy Herran nimessä.

Oletko pitänyt sa tarkan vaarin

Uroista oven suussa, Endrid?

ENDRID tulee.

Olen.

Ne valvovat.

KNUUTI.

No, mekin valvokaamme.

Pitäähän alamaisen kuninkaansa

Vakuudeks valvoman. Sentähden juuri

Tän paikan itsellemme valitsin,

Kuningas-pylvään nimellisen viereen.

Pyhänä kohouu se kolmin ristein.

Mut tuota tuolla puolen katsokaa!

Häpeäpylvääks se ois sanottava.

Kaks synnillistä rakastelijaa siihen

Nimensä oli piirtänyt. Ja vastaan

Kuninkaan valtaa, kirkon lakia

He houruin lailla uhmasivat. Herran,

Vanhurskauden rangaistus nyt tulee.

Jalossa harmissa löi miekallansa

Kuningas merkin pois, mi kirkon puuta

Soaista tohti lemmen seppeleillä.

Nyt tuolla tomuss' seppelhylky kuihtuu.

BJÖRN.

Niin. Mihin kukat muuhun kelpaavat

Kuin kuihtumahan. Antaa niitten olla!

Mut toista kuninkaan on ristin, se mit'

Ylemmä nousee, sitä paremp' on

Maan kanta, sitä korkeampaan voimaan

Ja kunniahan valtakunta kohoo.

Senvuokspa miellyttää tuo korkein risti

Mua parhain. Nuo kaks muuta kohoovat

Myös jokseen, korkeata Haraldia

Tok' ei ne yllä.

KNUUTI.

Noin äl', ukko, haasta.

Olavi Kyrre, muistoss' autuas,

Ei Haraldia halvemp' ollut. Rauha

Ol' Olav' Kyrren aikan' ylinnä.

Hän oli pappissäädyn turvasauva.

BJÖRN.

Se juur' ol' onnetonta. — Niin, niin, rauhaa

Mä meinaan; pappissääty, herra, kaiken

On arvon ansainnut, sen kyllä tiedän.

Mut Olli Kyrre, Mauno Paljasjalka,

Ne turman ensi taimet tänne toivat,

Kun maamme vanhat tavat muuttivat;

Ja siksi, tuumin, eivät tule oivan

He Harald Haarderaaden rinnalle.

KNUUTI.

Olavi töillään maata hyödytti.

BJÖRN.

Sarvesta ennen Ollin aikaa juotiin.

Ja tuli vierastuvan keskell' leimus;

Somasti silloin penkill' istui Norjan

Kuningas urostensa kesken; olut

Hänelle tulen ääreen tuotiin; — se

Ei Ollin mieleen ollut! Hälle ol'

Yl'istuin tehtävä pääpenkkiin; — lämmin,

Iloisa tuli tuvan keskellä

Ei saanut roihuta, se koloon, syrjään

Ol' ahdattava, syystä vaan, ett' eivät

Savua arat keuhkons' sietäneet.

KNUUTI.

No, isä Björn, se rintaan koskeekin.

BJÖRN.

He, rintaan! Miehuutt' olkoon miehen rinnass'.

Savusta, tomust' älköön huoliko.

Puvuissa Olavill' on suuret synnit;

Ne Herra hälle anteeks antakoon!

Sit' ennen kävi urho haarniskassa;

Nyt hänen kupeillensa pauloitettiin

Hopea-, kultavaate kirjavainen;

Pohkeisiin kultarenkaat kiristettiin,

Ja hieno silkkivaate laskoksiin

Käs'varsiin, hartioihin kureiltiin,

Vaikk' olivat niin ahtaat hihat muuten,

Ett' ylle saatiin koneen avuin. Niin

Ol' ikään Mauno Paljasjalka, vähän

Vaan toisin; sankar' oli hän, mut eikö

Irlannin retkell' oltuaan hän juossut

Kaduilla lyhyin nutuin, avosäärin,

Kuin kerjäin, vaikka Norjan kuninkaana.

Ja liikanimens' syynä hän ol' itse.

KNUUTI.

No, isä, kaikki ajan kanssa muuttuu!

BJÖRN (pudistaa päätään).

Jos vanhat juomasarvet arvossa

He vaan ois pitäneet, en virkkais mitään;

Mut maistell' oltta, simaa pikarista,

On huono tapa, joka varhemmin

Tai myöhemmin vie maamme rappiolle.

Ei; maljan kelpo poika juokoon pohjaan,

Pöydälle älköön panko jätteitä.

ENDRID.

Kai ukko siin' on oikeassa. Harald

Ol' oiva urho. Nimens' suuress' arvoss'

Siit' asti viel' on Kreikan maalla, kuin

Hän kuningatar Zoen palveluksess'

Ol' urheain Varjaagein joukoss'.

BJÖRN.

Äsken

Sa Miklagoordist' tulit; kuink' on siellä?

Viel' olettenko saattaneet, kuin mekin,

Vanhoille Pohjoismaille kunniaa?

ENDRID.

Sun kanssas, äijä, kaikk' ei ole kuollut.

BJÖRN.

Paljaalla tanterella maataan siis,

Kypäri päässä, kilpi rinnalla,

Pään päällä miekka, käsi kahvassa,

Ja rinta täynnä rohkeutta, mieltä?

ENDRID.

No, kuinkas sitte!

BJÖRN.

Vieläköhän pyhän

Olavin aave valkoratsullaan

Käy johtamassa teitä, vihollista

Kun vastaan käytte?

ENDRID.

Usein, isä Björn!

Sä etkö ole kuullut, kuinka hänen

On äsken käynyt Neiter-miekkansa?

BJÖRN.

En, poikaseni; kerro!

ENDRID.

Tiedätten,

Ett' uljas Ruotsalainen, Ingebjörn,

Olavi Stiklastadissa kun kaatui,

Sen miekan otti. Perinnöks se joutui

Polvesta polveen. Viime jälkeisensä

Mun kanssan' viime keisar'sodass' oli;

Me leiriydyimme, jokainen Varjaagi

Niin juur' kuin sanoit lepäs' aseissaan,

Käs' miekassa pään päällä. Ruotsalainen

Kun herää, häll' ei miekkaa olekaan.

Se kauas kentälle on heitetty.

Niin kävi peräksyttäin kolme yötä.

"Kah", keisari nyt kysyy, "mit' on tää?"

Hän vastas': "Jalo Kyrialaks!" (Se herra

Aleksiusta muka merkitsee;

Sill' että Kyrie on herra kreikaks,

Jo virsikirjast' tiedätten) niin: "jalo

Kyrialaks, tää miekka nimeltään

On Neiter; Olavin se oli, jonka

Hän Stiklastadiss' sortuessaan jätti".

BJÖRN.

Siin' Olav' oikein teki. Ruotsalaisen

Kädestä hän sen väänsi. Miks tuo miekkaa

Olavin ottikaan?

ENDRID.

Niin, niin! Sen keisar'

Ja kaikki oivalsivat. Suurin kuluin

Kyrialaks nyt kirkon rakennutti

Pyhälle Olaville siihen, missä

Tää miekka makas'; yli alttarin

Se sitte ripustettiin niin kuin täällä

Yl'alttarin on hänen arkkunsa.

KOLBEIN.

Kuink' kumman lailla kuorin hämärässä

Tuo kultalipas loistaa. Liekö totta,

Isä arvoinen, ett' Olav' kuningas

Se kummittelee?

BJÖRN.

Kysymys on sekin!

KNUUTI.

Olette, Norjalaiset, hurjaa kansaa;

Siis kuolleidenkin haudoistansa täytyy

Välisti nousta sielujanne pelkoon

Ja parannukseen saattamahan.

BJÖRN.

Etkö

Satoja niistä kummist' ole kuullut?

KOLBEIN.

Olenpa maar, mut voiko niihin luottaa,

En tiedä.

KNUUTI.

Älä tee sä syntiä!

Niin hyvin saatat, poika, autuuttas

Ja taivast' epäillä, kuin Olav' pyhää

Ja hänen enteitään.

BJÖRN.

Sa varo vaan,

Ett'ei sun käy kuin Tanskan jaarlin, jonka

Uskottomuus sai sokeaks.

ENDRID.

Oi, kerros

Pyhästä miehest' tuosta meille jotain.

Ijässäs olet paljon kuullut, arvaan.

KOLBEIN.

Se mielikuvitusta kiihottaa,

Ja kirkoss' yö kun vahdiss' ollaan, niin —

BJÖRN.

Oletko pelkuri?

KOLBEIN.

En eläville.

BJÖRN.

Sa oikein vastasit, mun poikani!

Sull' onko hyvä omatunto?

KOLBEIN.

On.

BJÖRN.

Siis peljät' ei sun tule kuolleitakaan.

Ei Olav' meille kellekään tee pahaa.

On meillä kaikilla — Knuut veljen hurskaan

Kun poijes luen — paljon syntejä,

Mut omatuntomme on puhdas, siks ei

Olavi kellekään tee pahaa.

ENDRID.

Kerro.

BJÖRN.

Eräänä yönä kauppalassa tässä,

Kun kello kaksitoista juuri löi —

(Kello lyö 12.)

ENDRID.

Ho, kuulitko sa?

BJÖRN.

Empä ole kuuro!

Eräänä yönä kello kaksitoista,

Kun kukko puoliyöt' ol' laulanut —

(Kukko laulaa.)

KOLBEIN.

Nyt laulaa!

BJÖRN (närkästyneenä).

Mun jos pitää kertoman,

Niin ole vait. Mit' elkeitä on moiset!

Ei omaa puhettansa kuulla saata

Vaan kellon lyönnin, kukon laulun tähden

Ja tuhman lorun. Huono tapa on, kun

Puheisiin nuoret pojat nenin puuttuu.

Mun nuoruudessan' olivat he vaiti,

Kun vanhat urhot puhuivat. — Vaan minne

Nyt ehdin?

ENDRID.

Kukon lauluun.

BJÖRN.

Niin.

(Kolbeinille.)

Jos vielä

Mun puheeseeni puutut, laverrelkoon

Hampaaton ämmä sulle lopun. — No, —

Puol'yönä, juur' kun kello kaksitoista

Ol' lyönyt, kukko laulanut, niin pyhä

Olavi kuorist' astui tänne vitkaan

Asuissa kultaisissa, kypärinsä

Ol' laskettu ja hohtokivi-kruunu

Sen päällä, pitkä keihäs kädessänsä,

Hopeankirjaeltu kaappu yllä,

Min lieve laattiata laahasi.

(Aivan senkaltainen kummitus, josta Björn kertoo, näyttäytyy kirkon perällä; Kolbein, joka sen ensiksi havaitsee, vaalenee ja katselee sitä tuijottavin silmin.)

Mik' on nyt, poika hölmö, sinun taas?

(Kolbein on vaiti.)

Noh, etkö saata suutas aukaista?

KOLBEIN.

Sa kerro vaan, en tahdo puuttua

Ma puheeseesi, sivumennen vaan

Ma sanon: tuolla käytävällä mies

On, josta puhut, ihka ilmettynä.

URHOT.

Krist' auta!

(Munkki pakenee; muutamat aikovat seurata häntä.)

BJÖRN.

Jääkää! Norjan miehiä

Jos oletten, jos kunnon urhoj', jääkää!

Vaan ilkimys ja pelkur' pakenee.

Kuin minä, polvillenne langetkaa! —

Niin! — Päänne paljastakaa! Kädet ristiin

Hartaasti pankaa! Rosvot vaan ne kauhull'

Olavin henkeä noin kammovat.

Miks pakenette? Mitä pelkäätten?

Hän haltiamme on ja lapsiaan

Hän ehkä puhutella haluaa.

KOLBEIN.

Se läheneepi.

URHOT.

Herra, auta meitä!

KUMMITUS (järeällä äänellä).

Mi häirää holviloissa

Lepoa kuolon?

Kuninkaan luut ken kutsuu

Kupariarkust'?

Mi kolkkaa, kussa kalvas,

Veretön viihtyy?

Nyt hiljaa, hiiskumatta

Ja keihäin, kalvoin

Hylätkää muurit mustat,

Pimeät paikat,

Älkäätkä äänin ilmi

Sanaakaan tuoko

Ennenkun päivyt paistaa

Mun haudalleni.

(Urhot nousevat ylös, kumartavat, tekevät ristinmerkin

ja menevät pois kirkosta.)

KNUUTI (palaa ovenvartijoin kanssa).

Se petost' on, ma sanon! Yllätys

Vaan ensin tuntui vähän oudolta,

Siks että aikaa mietintään ma sain.

Tuoll' on hän, tulkaa. Meit' on kyllä monta.

Hän piilukeihäillänne kiertäkää;

Se veijar' elävänä vangitkaa.

Ei aaveit ole. Turha luulo! Pettää

Kuningas aiotahan. Voittakaa

Taik'usko! Multakasa, matoin ruoka

On Olav'; voimans' ammoin sitte loppui.

(Kummitus menee reippaasti Knuutia vastaan ja

työntää keihään hänen rintaansa.)

URHOT.

Krist' auta! Syntiinsä hän kaatui. Paetkaa!

Ylistett' olkoon Luoja, kaikki pyhät!

(Kaikki pakenevat; kummitus katoo.)

KNUUTI (yksinään).

Se kuolinhaav' on. Avuks! Auttakaa!

Mua hädäss' älkää heittäkö! Oi, yksin

Ma olen. Kuiviin juoksee vereni.

Se ihminenkö oli? Keihään työnsi

Se rintaan voimin luonnottomin, läpi

Mun rautapaitan', jonka kaappu peittää.

Ei; kuolevainen oli se! Kaikk' kuolee,

Iankaikkisuutt' ei ole, ei!

(Kello lyö neljänneksen yli kaksitoista.)

Haa, mitä

Kumaava kellonlyömä merkitsee?

Tuo ylhäinen, — tuo jylhä yhden ääni?

Voi kauhua, voi tuskaa hirveää!

Mä vertän' enkö tyrehtää voi millään?

(Haparoi ympärilleen ja saa käsiinsä Valpurin seppeleen,

jonka Hakon pylväästä löi.)

Oi, täss' on yrttej', jotka veren sulkee. —

Kovemmin juoksee! Mitä näen? Voi, Herra!

Se Valpurin on seppel! Laupeutta!

Oi, armoa! Mun eestän' rukoilkaa,

Te armaat! Seppeltänne sydänveren'

On punannut. Mun eestän' rukoilkaa!

(Kuolee.)

Wilhelm tulee takaisin; Valpuri ja Arkkipiispa

hänen muassaan.

WILHELM.

Äl', impi, vapise. Sa vapaa olet.

Palveljan' Akselia riensi tuomaan.

Nyt hyv' on tuuli, laiva valmis; purjeet

Kyll' leppein leyhkin Onnettaret täyttää;

Valoisa Freijan tähti kirkkahasti

Yötaivaan siintävältä laelta tuikkaa.

ERLAND.

Kost' Jumal' hyvä työs, mun poikani!

WILHELM.

Mun työn' on halpa, isä Erland! Aksel

Vaan sua saa kiittää onnestaan.

VALPURI.

Oi, saamme

Molemmat teitä molempia kiittää.

WILHELM.

Tuoss' on hän!

AKSEL tulee, kädessä kilpi Ja miekka.

Wilhelm! Armas Valpur! Isä!

WILHELM.

Tie laivaan avoinna jo onko, Aksel?

AKSEL.

On katu tyhjä; aran joukon kirkon

Ovesta äsken syöksevän mä näin

Kuin kärpäsparven, joka lehväll' ulos

Tuvasta ajetaan. Vaan munkki puuttui

Jok' oisi kiinni pantu, kahlittu

Ma pelkään, että jossakin hän piilee,

Ilm' antaa kaikki.

WILHELM.

Olkaa huoleti!

Jo kavaluus sai palkan.

(Osottaa munkin ruumiiseen.)

AKSEL.

Verissään

On Knuut!

VALPURI.

Oi, pyhä neitsy!

ERLAND (säikähtäneenä katsoen Wilhelmiin).

Murhattuko?

WILHELM.

Tapettu. Julkeus ja epäusko

Ivaajan syöksi kohtalon ja pyhän

Olavin kylmään rautakeihääseen.

VALPURI.

Voi syntisparkaa! Äkkipäätä kuoloon,

Parannuksetta, sakramentitta.

AKSEL.

Kätensä kalvaat mitä kouristavat?

Valpurin seppeltä. Hän kuolintuskiss'

Sydäntä vastaan sit' on painanut.

VALPURI.

Voi raukkaa! Syntiään hän katui. Jumal',

Armahda häntä!

AKSEL.

Niin hän, jalo tyttö,

Sun rukoukses tähden armahtaakin.

Oi riemua! Mä näenkö sinut jälleen?

VALPURI.

Kaks enkeliä meitä kuolost' esti.

WILHELM.

Kaks ihmistä. Nyt, armas pari! Joutuin

Nyt vaan. Kun onnistunut kaikki on;

Kun ylähäinen Schwartzburg vankkoin tornein,

Ympärysmuurein meidät varmaan suojaa;

Kun isä Erland linnan kappelissa,

Joss' uhraantui Leonoora Rudolfille,

Kätenne laskenut on yhteen, silloin

On armastelun aika; Schwartzburgin

Te Weissenfelsiks silloin voitte muuttaa,

Ja silloin teitä nähdess' isä Erland

Jo nuorentuu ja tuima Wilhelm leppyy;

Tuon syntisraukan autuudeks myös silloin

Veisaamme sielumessuja, mut nyt,

Nyt väleen kaikk', ja mua seuratkaa!

VALPURI.

Voi, kuinka sydämeni sykkii!

AKSEL.

Polvin

Haraldin haudalle nyt langetkaamme

Hyvästi jättääksemme isänmaalle!

(Akselin ja Valpurin polvillensa langetessa kuuluu

kaukaa kolme koleasti kaikuvaa torvenääntä.)

WILHELM.

Mi tuo on? Joku tulee. Älä pelkää,

Sa jalo neito! Gottfrid, uskollinen

Ja kunnon palvelijani on se. Gottfrid,

Mit' asiaa? Mit' on nuot säveleet?

AKSEL.

Ne tunnen. Se on sotatorvi.

GOTTFRID.

Kaikki

Paon meille huojentaapi. Erling Kaltto

Isolla laivastolla Bergenistä

Nyt juuri vuonoon saapuu hyökätäkseen

Äkisti Hakon Herdebredin päälle.

Tuo torvi laivast' Erling Kalton soitti

Rynnäkkömerkin. Nyt ei paosta

Meit' estä mikään. Kaikk' on hämillään.

WILHELM.

Vihainen kohtalonsa kiireiseen

Käy kostoon. Tule, oiva veikko, nyt!

Sua jaloutes sotimasta kieltää

Sun heimolaistas vastaan, sen mä tiedän;

No, heitä siis hän oman onnen nojaan

Ja joudu, minne hyvä Nornas viittaa.

AKSEL (vähän vaiti oltuaan).

Velvollisuuteen Nornani mua viittaa.

WILHELM.

Kuink'? — Aiotko? —

AKSEL.

Nyt lähteä en voi,

Se tuiki mahdotont' on, armas Valpur!

WILHELM.

Mit' aiot?

AKSEL.

Hakon kuningasta puoltaa.

WILHELM.

Sun vihamiestäs?

AKSEL.

Vihamiestän'? Häneen

Uhalla selin käännyin; hädäss' on

Nyt kuninkaani, henken' alttiiks antaa

Mun hälle tulee.

WILHELM.

Henkes isänmaalle

Sun tulee altistaa, ei Hakonille.

Norjanko hyväks luulet puoltavas

Tuot' uppihurjaa, joka himoin tähden

Velvollisuudet kaikki rikkoo, joka

Väh'arvoisina pitää siveyden

Ja alamaisen oikeuden, joka

Yleisen hyvän ihan unhottaapi

Omansa vuoks? Ei, Aksel! Kuningas

Jok' olla tahtoo, tehköön, tuumikoon

Myös kuninkahan tavoin. Tule! Erling

Suur'arvoinen ja uljas sankar' on;

Hält' ällös viivytelkö voittoa;

Hän sit' ei väärin käytä. Kädess' urhon

Sa Norjan valtikan suo välkkyellä;

Kädessä ilkiön se vapisee.

AKSEL.

Äl' anna huules viisastellen mieles

Rehellisyyttä häätää. Ilkiö

Ei Hakon ole; hänen himoansa

Vireillä piti munkki viekkain juonin.

Onneton lempi, nuoruus, huonot neuvot —

Yhdessä noista ois jo parahankin

Sydämen häirääjäksi. — Hakon multa

Uhalla tahtoi morsiamen' ottaa —

En sitä sallinut; nyt tahdotahan

Uhalla hältä valtakuntans' ottaa —

Sit' yhtä vähän sallin. Sukulaisen'

Hän on. Es'isästämme Haraldista

Puhuupi Erling pahoin; Gillen suvun

Hän sortaa tahtoo, hävittää sen, Norjan

Valt'istuimelle panna oman poikans'.

Oisinko Trondilainen Gillen juurta,

Jos moista sallisin? Tai kunnon poika,

Hädässä Hakonin jos heittäisin?

Mä enkö Hakonille kättä lyönyt?

Tuot' ihanaist' ei Aksel ansaitsis,

Sun ystävyyttäs ei, jos uskoton hän

Ois kuninkaalleen.

ERLAND.

Sankarini nuori!

Velvollisuuden sanoja sa puhut.

Sä riennä kuningasta puoltamaan.

Miks siitä taivas mua vanhust' estää.

WILHELM.

Sa lohduttele armast' immyttä!

Sun sijaas, isä, taisteluun käyn minä.

Tät' asiaa en tunne niin kuin sinä

Ja Aksel tarkoin, vaan jos teistä rehti

Uskollisuus se sotaan häntä käskee —

No niin, jo paljas miekkan' on, sua seuraan.

AKSEL.

Äl' itke, Valpur! Kaikk' jo pelkon' päättyi.

Ei sydän syki raskaast', arast' enää.

En ryöstäin tahdo Valpuria saada,

Vaan ansaiten. Es'isämme, nyt vasta

Tajuan sinut. Käsin miekkahan

Sa tartut, muotos sanoo: "pelasta

Mun kunnian'! Äl' isänmaasta luovu!"

Niin, armas! Kohtalon me lepytämme

Ja itse Hakoninkin; nuorukainen

Pian ottelussa oppii arvon kunnon

Uroolle antamaan. Kun saa hän voiton,

Hän itse jalomielin sinut, Valpur,

Kanss' ylkäs yhdistää täss' — yli haudan

Sen, jonka puolesta me kostimme.

(Torvi soi.)

Ma tulen, Hildur! Urhos tulevat;

Trondhjemin vuonoon verta uhraamme

Me taistossa. Kas, ystäväni, kaks on

Sydäntä palavana yhtyneenä

Mun kilvessäni, puol' on sini-, puol'

On valkopohjalla; sen esikuvan'

On lempi, puhtaus ja taivas. Valpur!

Lempemme puhtaan taivas palkitsee.

VALPURI.

Niin, autuudellaan!

AKSEL.

Kiireess' unhotin

Ma miekkavyöni uumilleni ottaa;

Vaan miekan sieppasin.

VALPURI (ottaa hartioiltaan taivaansinisen linnikon).

Suo, armas urho,

Ett' olkavyön ma sulle lahjoitan.

AKSEL (polvistuu, Valpuri sitoo linnikon hänen oluksekseen).

Oi, Valpur armaisin! Sun ritaris

On Aksel nyt, ja voitost' epäilet sä?

VALPURI.

Sa urhon' olet mun, ma sun Valkyrjas.

AKSEL.

Äl' itke, Valpur!

VALPURI.

En mä itke enää.

Myös tyttö, Aksel, urhokas voi olla

Hiljaassa maittavuudessa. Nyt mene,

Valio ystäväni, urho armas!

Valpuris' antaa sinut isänmaalle.

WILHELM.

Oi, pyhä Innosents, kuink' oiva tyttö!

Hyvästi, isä arvoinen!

ERLAND.

Mun poikan'!

Teit' enkel'joukot taivaan suojaavat.

AKSEL.

Hyvästi, Valpur!

VALPURI (pidättää häntä syleillen).

Varro vähän! Kerran

Viel', Aksel, viime kerran katsoa

Mun suo sun ihanaisiin sankar'-silmiis.

AKSEL (suutelee häntä).

Hyvästi!

VALPURI.

Nyt en unhota sua koskaan.

(He eroovat.)

VIIDES NÄYTÖS.

Aksel tulee ulkoa Hakon kuninkaan kanssa, jonka oikea käsivarsi on haavoitettu.

AKSEL.

Me täällä, turvan hetkeks saamme, Herran

Pyhässä huoneess'. Istu penkille

Ja suo mun käsivartes sitoa.

Tuleehan urhon haavanhoito taitaa;

Apua ain' ei käsill' ole. — Haava

On syvä, tok' ei vaaraa. — Siteeks vaan

Jos jotain ois.

HAKON.

Mua kipeämmin koskee

Sun hyvyytes, kuin Erling Kalton miekka.

AKSEL.

Uskollisuuttan' älä viero. Vastoin

Sen aiett' ois se aivan.

(Tavottaa povestaan ja saa esiin erään liinan,

säpsähtää, mutta toimentuu kohta ja sanoo:)

Täss' on liinaa.

HAKON.

Miks säpsähdit? Voi, kaikkivaltias!

Sen liinan tunnen.

AKSEL.

Tuskas hillitse!

HAKON.

Sä sidot mua sillä vaattehella?

AKSEL.

Niin, ett'ei kuiviin juokse veresi.

HAKON.

Sä sidot mua sillä vaattehella,

Joll' onnesi ma raastoin?

AKSEL.

Herra, toinen

Tää liina on.

HAKON.

Ei, ei. Se on se vaate,

Jonk' inha Knuuti halkais', Aksel, sun

Ja Valpur sulon välillä. Sen tunnen.

Voi, älä kääri sitä käsivarteen,

Se polttaa enemmän ja lisää tuskaa.

AKSEL.

Se luonnollist' on, että haava polttaa

Ja kääre kivistää. Nyt mieltäs malta

Ja lepää hetki, kuninkaani. Sitte

Vasemmin käsin miekkaan käy ja seuraa

Taas Akselia vihollistas vastaan.

Väkeä kuninkaan läss'olo tukee;

Ja oikeana kätenäs ma olen.

HAKON.

Halveksijanko salakostoa

On tuo? Vai luonnon tosijaloutta?

Kuink' ymmärrän sua? Hakonin pään päälle

Kokootko tulisia hiiliä?

AKSEL.

Ma Jumal' avit' uskollisna tahdon

Sua palvella, en loukata, en syyttää.

HAKON.

Haa, kovin koskee mua tuo mielen uljuus.

Voi, kurja Hakon! Sinun paras urhos

Sua halveksii.

AKSEL.

Kautt' taivaan Herran, arvoss'

Sua pidän, Hakon; kautta Valpurini!

HAKON.

Nyt, serkku, uskon. Valan kalliin vannoit.

No; — niin jos on, niin — Hakon käyttäytyi

Kuninkaan-istuimella innokkaana

Rakastajana, vaan ei heittiönä.

AKSEL.

Ken lemmen voiman tuntee, tietää myös

Sen vaikutukset.

HAKON.

Puhut, oiva uros,

Omasta sydämestän'! Jaloutes,

Uskollisuutes mua liikuttaa.

(Yht'äkkia tuimasti.)

Ja kuitenkin, — jos luulisit, ett' tuo

On naisellista herkkämielisyyttä,

On ruumiin tuskan tuottama; — niin, Aksel!

Kupeeltan' miekan käsin vasemmin

Mä sieppaisin ja vaatisin sua hengen

Edestä otteluun.

AKSEL.

Ma vannoin kautta

Mun Valpurin', ett' arvoss' sua pidän.

HAKON.

No niin! Myös korkeassa arvoss' on sun

Mua pitäminen. Sillä uhrin teen

Ma sulle, Aksel! Mutta uhrin suuren;

Se tarpeen on, ett' oivallat sen arvon.

AKSEL.

Mun herrani!

HAKON.

Mä näen, mit' uskallan,

Kun moisen lahjan tässä tilass' annan:

"Nyt auenneet tuon uljaan pojan silmät

Tok' on; valaistuimensa turvan tarpeen

Hän havaitsee; nyt täytyy urostensa

Uskollisuuteen hänen turvata,

Ja siksi immen ystävän hän ostaa,

Kun sydän täynn' on tuskaa, hätää!" Hyi!

Sua vihaisin, sua sanoisin ma raa'aks

Viholliseksi, tylyn tunnottomaks,

Jos arvelisit niin.

AKSEL.

Mun kuninkaani!

HAKON.

Valpurin tähden Hakon Norjan kruunun

Nyt kadottaa, mut Valpurin — hän itse

Valpurin tähden kadottaa. Niin, huomaa

Mun lahjan' arvo! Voitonhalun vuoks ei

Vähempää suuremmalla palkita.

AKSEL.

Oi, jalo serkku!

HAKON.

Mut ma horjahduin;

Sun puhdas sielus, jalo mieles silmän'

On aukaissut; ja urheasti — sillä

Mä hyvää tarkoitan — mä hillitsen

Mun sydämeni himoa, ja annan

Sun Valpurisi sulle; annan sulle,

Min rakkaimpana maailmassa pidän.

Mua oikein tunne, — uhrauksen' huomaa!

AKSEL.

Sen näen, sen taivas näkee, jalo Hakon!

HAKON.

Syleile mua nyt!

AKSEL.

Käs'varttas varo!

HAKON.

Nyt haav' ei enää polta, kivistä

Ei vaate; raittiin yrtinmehun lailla

Se vilvoittaa.

AKSEL.

Oi, kuninkaan'!

HAKON.

Nyt Erling

Hakonin voittakohon! Hakon itsens'

Uljaasti voitti; hänen voittonsa

On suurin.

AKSEL.

Mut ei saa se jäädä sikseen;

Myös voiton toisen voittaa tahdomme.

(Hälinää kuuluu kirkon ulkopuolelta.)

Nyt huolet' ole. Vähän vielä lepää!

Sun kultakypäris on raskas, pääsi

Jo kevennystä kaipaa: kypäris

Mun anna ottaa! Tuoss' saat mun sen sijaan,

Se köykäisemp' on.

(Hälinä paisuu; Aksel viskaisee hartioillensa kuninkaan

purppurakaapun, joka haavaa sidottaissa on hellinnyt.)

HAKON.

Mitä teet sa, Aksel?

AKSEL.

Vaan huolet' ollos, herra! Joku tulee;

Vihollisia ehkä; kilpenäs

Suo Akselin siis olla.

Vihollisjoukko ryntää sisään.

PÄÄMIES.

Tuolla on

Hän, tuolla! Tuopa kultakypärissä,

Purppurakaapuss'. Se on kuningas.

Sen päälle syöskää, surmatkaa hän.

HAKON.

Aksel!

Oi, nyt ma kumman käytöksesi tajuun.

Takaisin kypär' anna.

AKSEL.

Vedä miekkas!

Asetu niin, ett' oikeata kättäs

Ruumiini suojaa. Kun saat tilaisuuden,

Niin lyö, ja vetäy jälleen takaisin!

(Huutaa:)

Tulkaatte tänne, raukat! Täss' on Hakon,

Ja paljas miekkans' on. Hän Herran huoneess'

Ei ilkimurhaa pelkää. Tänne tulkaa,

Te heittiöt, jotk' ette tohdi seista

Mies miestä vastaan kunnon taistelussa,

Vaan kultaa kuninkahan murhall' ostaa.

Janosta leijonan tää kieli vilkkuu,

Verellä ilkiöin se virvoittaitkoon!

HAKON (vetää miekkansa).

Hän peijaa teitä! Norjan valtias

On tässä; rosvot käsin vasemmin

Hän kaataa.

AKSEL.

Vaiti, Aksel Thordinpoika!

Sa haavoitettu olet; Hakon itse

Voi puolustaita.

VIHOLLINEN.

Käykää päälle, käykää!

(Ottelu. TOISTEN SOTURIEN hälinää kuuluu ulkoa; huudetaan:)

Avuksi! Kuninkahan avuksi!

Hänt' ahdistetaan.

VlHOLLIS-SOTURI (Akselille).

Apu myöhästyy!

(Haavoittaa hänet.)

Paetkaa! Joutuin! Hän jo kaatui. Syöskää

Väkevin voimin läpi virsupoikain

Luo Erlingin. Jo Hakon kaatui. Pois!

Reinen Sigurd ja Wilhelm syöksevät sisään,

virsumies-joukko muassaan.

SIGURD.

Murhaajat lyökää, pistäkää! Ja takaa

Niit' ajakaa!

(Viholliset ajetaan pakoon. Kuninkaalle:)

Sun henkes pelastui.

(Havaitsee Akselin.)

Ka, mitä? Akselilla kuninkaan

On kaappu, kypäri? On verissään?

AKSEL (kuninkaalle).

Taas kypäris nyt ota! Liian raskas

Nyt mulle on se. Seuraa urhojas

Ja kera sotaveljen' jätä minut.

HAKON.

Oi, serkku! Onko haavas —

AKSEL.

Jätä minut,

Kuningas! Vihollista vastaan rynnä!

Häväistys kosta! Sigurdia seuraa,

Uroita koskusverhoisia!

SIGURD.

Niin, Hakon!

Trondhjemin kuningasta puoltamaan

On itse Norjan metsä varustaunut.

Kas noita urhoj', ohtoj', aarnia!

Oikeita tunturien kuusia.

Ja haarniskoina kaarna verhoo uljaat,

Ravakkaat rinnat; leppäsaitat, kärjin

Liedessä karaistuina, keihäin' ovat.

Niin sotivat he eestä kodin rauhan,

Kuninkaan kunnian. Käy joukon johtoon!

Niin ryntäin veikon kuolon kostoon saamme.

Sa kuolon oivan kuolet, Aksel veikko!

Edestä kuninkaasi. Mekin pian

Kenties sua seuraamme ja tervehdimme

Sua luona Jumalan. Nyt tule, Hakon!

Hän ystävänsä kanssa jätä. Elo

Se halaa sotaa, mutta kuolo rauhaa.

HAKON (urhoille, osottaen Akseliin).

Te Norjan miehet! Eestä kuninkaansa

Hän kalpen'.

VIRSUMIEHET (sysäävät maltittomina puukeihäitänsä laattiaan).

Eestä kuninkaamme mekin

Halaamme kalveta! Vie meitä kuoloon,

Vie vihollista vastaan!

HAKON (syleilee Akselia).

Hyvästi!

Viel' eellä päivän laskun tavataan.

(Seuraa uroita.)

WILHELM (lähestyy Akselia).

Mun veikkon', onko haavas kuolettava?

AKSEL.

On. Hartioiltan' olus ota; tuppi

Siit' irroita, se hieno vaate anna,

Sill' että hetken veren juoksua

Voin estää, koettaa elää. Kiitos! Vie

Nyt tuonne minut, pylvään luo, joss' on

Mun Valpurini nimi. Tässä on

Mun hyvä olla. Pane pylvään nojaan

Mun selkän', ett'en kaadu, kun ma kuolen.

WILHELM.

Kärsitkö tuskaa?

AKSEL.

En; vaan rauhallinen

On sydämeni.

WILHELM;

Valpurias etkö

Viel' ennen kuolemaasi mieli nähdä,

Elossa tässä kerran viel'?

AKSEL.

Oi, Wilho!

WILHELM.

Ma kohta riennän hänet tuomaan.

AKSEL.

Varro!

Niin, Wilho, käydä vois, ett' Akselia

Ei enää olekaan, kun Valpur saapuu;

Siis sielun' valiolle sano: Valpur

Nimeä kuiskas Aksel kuollessaan.

WILHELM.

Sen sanon.

AKSEL.

Ett' on Hakon kunnon urho;

Ett' Aksel hänen suhteen toivossaan

Ei pettynyt.

WILHELM.

Sen teen.

AKSEL.

Vie Immersborgiin

Terveisen' oiva Helfrid siskolleni,

Ja hälle sulin kiitos sano niistä

Tunteista, murheist', iloista, hän joita

Veljensä kanssa lapsest' asti jakoi.

Ah, hyvin tunsi, ymmärsi hän minut.

Ja sano: Aksel Helfrid siskoaan

Ei unhottanut kuolinhetkellään.

WILHELM.

Niin teen. Mä hälle tervehdykses sanon.

AKSEL.

Vaan Valpurille ennen kaikkia!

Hellästi halaan haudass' saada vieress'

Armaani ruumiin nukkua, kun hänen

Elonsa tääll' on päättynyt.

WILHELM.

Niin saat.

Viel' onko muut'?

AKSEL.

Ei muuta.

WILHELM.

Siis — nyt lähden.

AKSEL (kättään hänelle kurottaen).

Mun oiva, kunnon sotaveljen'! Kiitos

Uskollisuudest', ystävyydestäs!

Sen töin sa osotit, vaan sanoin harvoin.

Nyt ota kädestäni väsyneestä

Eloni hyväst'jättö!

WILHELM.

Hyvästi!

Hyvästi!

AKSEL.

Ystäväskö olin, Wilho?

WILHELM.

Mun ainoan'. Nyt ei mull' ole ketään.

(Menee.)

AKSEL (yksin).

Ma kuolen eestä maani, kuninkahan;

Mik' urho toivoo kuoloon parempahan?

Ma turvall' luokses tulen, Jumalan'!

Taas tapaan siellä Valpur rakkahani,

Siell' Akselin hän ompi morsian,

Siell' ei vie kenkään multa armastani.

(Päivä paistaa kuorin akkunasta.)

Oi, nuori Koitar kaunis! Koittamahan

Sa saavut, rauennutta katsomahan;

Sa kasvot kalvaan saatat lempeiksi.

Pian aamurusko armas mulle loistaa,

Mi milloinkaan ei ehdi helteeksi,

Ja iltarusko, jot' ei mikään poista. —

Ei pettäneet mun toivon': uskollisen

Jumala antoi mulle armahisen,

Ja ystävän ja kunnon kuninkaan,

Min maine hyvä on ja sydän ynnä,

Jonk' elon pelast' Aksel kuolollaan.

Niin, Aksel, kuole, — oletp' elänynnä.

Tuoll', armas, seppelehen ikuisista

Enkelit sitoo sinisirkkuisista;

Ei siihen koske miekka himoisen.

Siell' Aksel, kirkastumia vastaas tullen,

On ansaitseva sinut, ainoisen,

Miss' sula rakkaus ei rikos mullen.

Hyvästi, Valpurini!

(Kuolee.)

Wilhelm tulee, Valpuri hänen muassaan.

WILHELM.

Hän viel' elää.

Sa kuulitko? Hän Valpuria maini.

VALPURI.

Ma sain jäähyväisensä viimeisen.

(Katselee häntä.)

Ei elä hän. Oi, Aksel, elätkö?

Jos elät, silmäs avaa viime kerta,

Sa jalo henki, vala siunaus

Lakastuneesta kalman katseestasi

Valpuris päälle. Ei hän elä enää. —

Jo kuoli hän. — Ja "Valpur" huulillaan. —

Niin, loppuun taistellut sa olet, sulho! —

Edestä kuninkaansapa hän kaatui?

WILHELM.

Niin, sankarina.

VALPURI.

Kuinka kaunis kuolo!

Se paljon paremp' on, kuin mailla vieraill'

Eloa koetella maanpakolaisna,

Ja sydänsuruun, Aksel, surkastua.

Nyt, armas kulta, et sä kärsi enää.

Ikuisen kunnian nyt olet saanut.

Sun synnyinmaasi, jalo Norja-emo,

Upeilee uljaast' Aksel pojastaan.

Sun nimes kauan vereksessä muistoss'

Alati hänen huuliltansa kuuluu

Ja maine keräjillä usein puhuu

Sun urotyöstäs; naisten tuvass' illoin

Monesti vanha laulu lauletaan

Uskollisuudestasi, lemmestäs.

(Wilhelmille.)

Kuink' kaunis kuoloss' on hän! Kelmeällä

Otsalla kutrit kiemuroivat.

(Käsin järjestäen niitä.)

Noin!

Ei saa tuot' otsaa peittää. Jalona

Ja korkeana kaartuu se, kuin taivas.

Hän kuolossansa hymyy.

(Suutelee häntä.)

Armas Aksel,

Hyvästi! Valpuris jo tulee pian.

Jo pian!

WILHELM.

Sa vaalas olet, jalo Valpur!

VALPURI.

On Aksel vaalaamp'. Ollos, hyvä Wilhelm,

Nyt vait. Äl' aatteitani häiritse!

(Haaveksien:)

Kuin herttaista on täällä kirkossa!

Iloisna päivä ikkunasta paistaa,

Kuin eilen tähän aikaan, jolloin, Aksel,

Ens'kerran Valpurin sä syliis suljit.

Kuin kotoist', ihanaa on täällä kirkoss'!

Elämme täällä ihan tyytyväisnä,

Asumme vastatuksin, hiljaan; sinä

Isäsi luona, Valpur äitinsä.

Ja kello kun kakstoista lyö ja koivuss'

Edessä akkunamme rastas laulaa, —

Niin muuri aukee, marmor'peite poistuu;

Me Harald Gillen haudall' yhdymme;

Käs'kädess' alttaria kohden käymme

Ja kuoriin kuutamolla istumme;

Kuu kasvoillemme kalpeille kun luopi

Hopeisen valon, kuuntelemme rastaan

Keväistä laulua ja muistelemme

Uskollisuuttamme ja lempeämme

Elossa tässä. Tuonne kuu kun piilee,

Taas huolin vitkaan peräydymme, kiertäin

Kolmasti Harald Gillen hautakiven.

Pysäämme sitte; hellät, lemmekkäät

Hyvästit tulevaksi yöksi teemme.

Syvässä haudass' sikein uinoamme,

Tuoll' ulkona kun ihmislapset hyörii.

WILHELM.

Sit' Aksel toivoi, että samaan hautaan

Sijansa sais, kuin Valpur.

VALPURI.

Samaan hautaan?

Ah, sehän suloista. Mut, jalo ritar',

Ei käy se laatuun. Kihloiss' eivät Aksel

Ja Valpur olleet. Voi, ei käy se laatuun.

Mit' antaisinkaan, sama tammiarkku

Jos Valpurin ja Aksel sulhon ruumiin

Sais tallettaa; — vaan, jalo Wilhelm,

(Tirkistää eteensä.)

mikä

Tomussa, Harald Gillen hautakiven

Raossa tuolla kiiluu?

WILHELM.

Sormus, jos

Näen oikein.

VALPURI.

Sormus?

WILHELM (ottaa ylös sen).

Niin, se Akselin

On sormus. Tunnen sen.

VALPURI.

Se hautaan siis

Ei kierinyt? Es'isämme! Oi, nyt mä

Tajuan sinut; tajusinpa kohta.

Mun sormukseni mulle anna!

(Panee sen sormeensa.)

Aksel!

Nyt kihlattusi olen. Akselin

Nyt olen morsian! Nyt samaan hautaan

Me saadaan haudata.

WILHELM.

Oi, tyttö raukka!

VALPURI.

Vai raukka? Ei, vaan tyttö onnellinen!

Sa, jalo ystäväni! — ystäväksen'

Sua sanon, sillä ystäv' Akselin

Sa olit; — ystäväni, taidathan

Tuon vanhan laulun Aake ritarista

Ja Elsa neidosta?

WILHELM.

Sen Tanskan piispa

Ol' äitilleni opettanut; hän sen

Opetti mulle piennä ollessani.

VALPURI.

Sen vielä toki muistat.

WILHELM.

Varsin hyvin.

VALPURI.

Se hupaist' on! — Mun Akselini sanoi

Sull' oivan äänen olevan; ei hennon,

Mik' eloss' ihmisiä himartaa,

Vaan jalon, vahvan, järeän, kuin ois

Se haudasta. Niin, jalo Wilhelm, teetkö

Sen hyvän mulle Akselin ja teidän

Välisen ystävyyden tähden, että

Sen laulun Valpurille laulat, jolloin

Hän vastavuoroon panee sormuksensa

Akselin kelmeähän sormeen.

WILHELM.

Sit'

En epää, jos se sulle lohduks on.

VALPURI.

Sua oivaks harpunsoittajaksi sanoi

Mun Akselini.

WILHELM.

Kuohuvata mieltän'

Useinkin harpun ääni vaimentaa.

VALPURI.

No niin! Sä näetkö, jalo Wilhelm, tuolla

On loukoss' äitin' haudan luona harppu.

Mont' unetonta yötä Valpur ääntään

Korotti hautain keskellä sen kanssa.

Mont' erää ritar' Aaken laulun sillä

Aloitti hän. En päähän koskaan päässyt,

Kun kuuma kyynelvirta vienon äänen

Jo vaivutti. Vaan, jalo ritarini,

Jumala lujemman soi luonnon sulle;

Sa harppu ota, tuonne vastapäätä

Mun Akselian' istu, pylvään viereen;

Ja laula kielten soitoll' laulu loppuun,

Joll' aikaa Valpur vieress' Akselinsa

On polvillaan. Äl' ylös nouse

Myös ennen, kuin on kaikki ohi, Elsa

Kun Aakeaan on kuoloon seurannut.

WILHELM.

Ma koitteess' aamun lohdun sulle laulan.

(Valpuri lankee polvillensa Akselin ruumiin viereen,

Wilhelm ottaa harpun, istuutuu ja laulaa:)

Oli ritari Aake,

Hän saapui saarehen;

Hän kihlas Elsa neidon,

Tuon immen suloisen;

Hän kihlas Elsa neidon,

Kullalla kihlasi;

Kuukausi siitä kului —

Hän maassa makasi.

Olipa Elsa neito,

Hän hivui huolessaan;

Sen kuuli ritari Aake

Syvässä haudassaan.

Jo nousi ritari Aake,

Sai arkkuns' olalleen,

Ja luoksi neidon joutui,

Vaan vaivaks itselleen.

Hän arkull' ovea kolkkoi,

Kun haamu oli hän.

Sa kuule, Elsa neito,

Ylkä laske sisähän.

Ja vastasi Elsa neito:

Ma lasken, jos vieläkin

Voit Jesusta mainiella

Niin kuin voit ennenkin.

Aina kun iloitseva

Sa olet ja riemuinen,

Niin ompi arkkuni sisus

Juur' punaruusuinen.

Aina kun sureileva

Sa olet ja murheinen,

Niin ompi arkkuni sisus

Juur' verinen, hurmeinen.

Jo kukko valpas laulaa,

Mun täytyy hautahan;

Kaikk' kuolleet hautaan käyvät,

Siis riennän seurahan.

Taivasta kohden katso

Ja tähtein kulkua,

Niin huomaat, kuinka hiljaa

Yö ompi kulussa.

Katsoipa Elsa neito

Jo tähtein kulkua.

Vaan hautaan kuollut vaipui,

Ei näy nyt sulhoa.

Men' Elsa neito kotiin,

Hän syvään sureksi;

Kuukausi siitä kului —

Jo maassa makasi.

(Wilhelm on ääneti; Valpuri makaa

liikkumatonna, pää Akselin käsivarrella.)

WILHELM.

Jo laulu loppui, jalo Valpur! — Valpur!

(Nousee seisoalle.)

Taas ylös nouse! Laulu loppui. Hän

Ei liikahda. — On kalvas, kylmä. Enää

Ei hengikään. — Tät' aavistin! Oi, Valpur

On kuollut! Niin kuin Nanna Baldurinsa,

Kuin Inker' Hjalmarinsa keralla

Ja Elsa Aaken. Hänen sydämensä

Surusta särkyi sulhon ruumiin ääreen. —

Uskollisuutta oi, kuink' olet suuri

Sa Pohjan perillä! — Tuoss' sylitysten

Hengettöminä ovat nyt, mut hengin

Yhdistyneinä luona Jumalan!

Ja hautavirren teille Wilhelm veisas'.

Se ystävyyden viime tehtäv' oli.

(Sotasoitantoa kuuluu ulkoa.)

GOTTFRID tulee.

Kuningas Hakon kaatui, Erling voittaa.

Kuninkaan ruumis tuodaan tänne.

WILHELM.

Kuollut

On koko Gillen suku siis. — Nyt, Gottfrid,

Luo piispan riennä, vie hän laivaan; siellä

Mua varro. Ennen päivän laskua

Me Trondjemista purjehdimme pois.

(Palvelija menee. Wilhelm paljastaa miekkansa.)

Ja nyt, mun armaat ystäväni! Siks

Kun hauta aukenee ja yhteen liittää,

Mit' elo erillänsä piti, siksi

Uskollisena ystävänä Wilhelm

Osottaa teille viime kunniaa.

Ruumiinne vartijana seison; lasken,

Ritari uljas, kilpes, miekkas, armaas

Kukilla koreiltuna, arkulles,

Ja kirkkaaseen ma vaskilaattaan piirrän:

Täss' Aksel Thordinpoika lepää ynnä

Ihana Valpur; kuninkaalleen Aksel,

Yljälleen Valpur uskollisna kuoli.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK AKSEL JA VALPURI: MURHENÄYTELMÄ VIIDESSÄ NÄYTÖKSESSÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

AKSEL JA VALPURI

ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

TOINEN NÄYTÖS.

KOLMAS NÄYTÖS.

NELJÄS NÄYTÖS.

VIIDES NÄYTÖS.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE