Pako Egyptiin
Date: 2025-01-29T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Pako Egyptiin

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Pako Egyptiin

Romaani

Author: Grazia Deledda

Translator: Jalmari Hahl

Release date: January 29, 2025 [eBook #75140]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kust.Oy Kirja, 1928

Credits: Jari Koivisto and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK PAKO EGYPTIIN ***

language: Finnish

PAKO EGYPTIIN

Romaani

Kirj.

GRAZIA DELEDDA

Tekijättären luvalla suomentanut

Jalmari Hahl

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1928.

Oltuaan neljäkymmentä vuotta alkeiskoulun opettajana Giuseppe de Nicola erosi toimestaan ja valmistautui lähtemään matkalle. Esihistoria on seuraava:

Nuorempana hän oli ottanut kasvatikseen orpopojan toivoen hänestä saavansa seuraajan synnyinseutunsa kouluun. Mutta pojasta seikkailurikas elämä oli hauskempaa. Eräänä päivänä hän karkasi kotoa ja kokeili erilaisten elinkeinojen alalla, milloin laivapoikana, tai rantajätkänä, ja lopuksi tullivartijana. Viimein hän kohtasi veneiden omistajan lesken, joka oli perinyt isältään huvilan viinitarhoineen ja maatilan Adrian meren rannalla.

Saavutettuaan vihdoin viimeinkin aseman, joka häntä miellytti, nuori mies lähetti kasvatusisälleen tukun sikareita — jäännöksiä myrskyisestä nuoruudestaan, antoi ensimmäiselle tyttärelleen hänen mukaansa nimeksi Giuseppina Nicola ja kutsui kasvatusisänsä kaiken päälliseksi vaimonsakin puolesta heitä tervehtimään, jopa asettumaan heille asumaan.

Ja opettaja ajatteli syrjäisellä kostealla seudullaan laaksojen ja vuorien välissä tuota toista satumaisella merenrannikolla asuvaa perhettä, ja hänessä kypsyi päätös lähteä matkaan, kuin hän olisi ollut yksi Itämaan viisaista, joka vaelsi Betlehemiin. Mutta sitten häntä alkoi peloittaa tuo pitkä matka, siihen aikaan tiheään sattuvat rautatieläislakot, viisi junanmuuttoa, joihin oli pakko alistua, ennenkuin pääsi perille tuohon unelmien maahan. Sillä kertaa siis matka-aie raukesi.

Kului muutamia vuosia, ennenkuin hän lopullisesti otti eron virastaan ja joutui eläkkeelle. Ollessaan nyt vallan yksin, ilman oppilaidensa meluavaa ja kiittämätöntä joukkoa, hän siis päätti lähteä tuolle matkalle tuntien jonkinlaista uskonnollista mielihyvää, silti pääsemättä vapaaksi epämääräisestä levottomuudesta.

Tämä oli hänen ensimmäinen matkansa, hänen häämatkansa elämän kanssa. Ei edes hänen ottopoikansa ollut paetessaan kotoa avarammille liikunta-aloille ja onnenhakuun niin joutuin kiitänyt todellisuuden ja unelman välistä taipaletta. Maa liukui hänen jalkojensa alta kuin tanssisalin liukas permanto. Luonto karkeloi hänen ympärillään nostellen verhoja ja jälleen laskien ne vaihtelevien maisemien eteen. Se kiidätti häntä mukanaan vuorten harjanteille, lähelle pilviä ja tunneleihin, jotka olivat mustia ja nokisia kuin uunin piiput. Sieltä se taas työnsi hänet ryöppypurojen sinikuohujen partaalle ja vihreille kaltaille, joiden viileässä ruohikossa vuoripurot näyttivät alastomina temmeltävän.

Hän seisoi nojaten vaununikkunaan muutamien matkustavien lasten vieressä. Ja kun tunnelin seinien nokea alkoi sataa hänen päälleen, hän veti päänsä vaunuun peläten, että jokin tuossa salaperäisessä pimeässä liikkuva hirviö volsi murskata sen. Kun valo taas pilkoitti esiin, hän jälleen pisti päänsä ulos ikkunasta välittämättä siitä, että junan vauhdin synnyttämä viima sai hänen harmaat hiuksensa hurjasti liehumaan ja täytti hänen nenänsä noella.

Nuori mies ja hänen vaimonsa seisoivat toisiinsa nojaten katsellen toistensa silmistä kuvastuvaa taaksepäin väistyvää maisemaa. Opettaja ei kadehtinut heitä; kulkivathan he yhdessä samaa päämäärää kohti.

* * * * *

Ensimmäinen pettymys kohtasi häntä pienellä pääteasemalla, jossa korkeat hymyilevät poppelit tervehtivät tulijaa huojuvilla latvoillaan, mutta jossa ei ollut ketään häntä vastassa.

Hän pelkäsi joutuneensa väärään paikkaan; ei ketään muuta ollut poistunut junasta, joka taas kiiti eteenpäin puhkuen ja viheltäen kuin ilkkuen. Ja viinitarhojen hiljaisuus, maakamaran odottamaton liikkumattomuus, pensaat, joiden lehdet näyttivät nukkuvien perhosten peittämiltä, ruohonkorretkin, jotka kumartuivat pitkien ja liikkuvien varjojensa puoleen — kaikki tämä sai hänet melkein kuumeiseen huumaustilaan. Kaiken vihannuuden lomitse ei nähnyt muuta kuin asematalon punaisen katon. Poistuttuaan rakennuksesta hän pysähtyi odottamaan seisoen matkalaukkujensa välissä suorana kuin vaa'an kieli. Mutta edessään hän näki ainoastaan leveän ruohottuneen tien, jonka taustassa aukeni soikio: puoleksi siintävää merta, puoleksi taivasta.

Molemmin puolin tietä kohoaa jono poppeleita ja akaasioita, jotka muistuttavat pariskuntia — poppelit kookkaita ja solakoita, akaasiat mataloita ja pyöreähköjä, välkkyvien ripsujen koristamia, ja niiden yli kaareutuu taivas korkeana ja kirkkaana, mutta täynnä sanomatonta surumielisyyttä, joka saa mielen kahta alakuloisemmaksi, kun ei tiedä sen syytä. Se on suuren yksinäisyyden surumielisyyttä, joka ei piile ilmassa, vaan katselevan ihmisen sydämessä.

Ja miehestä, joka siinä kantaa matkalaukkujaan, tuntuu pahemmalta kuin jos hän olisi tullut kaikkein syrjäisimpään outoon kaupunkiin, jossa ei kukaan puhu hånen kieltään. Ja hän arveli, että hänen täytyi astua hyvin kauas ja että hän lopulta saapuisi autiolle rannikolle.

Akkiä hänet valtasi kaukana olevan pienen talonsa ikävä. Miksi hän hylkäsikään tuon vanhan kotitalonsa ja seudun, jossa hänen vanhempansa lepäsivät haudattuina, missä hänellä vielä oli joku ystävä?

Samoin kuin nuoret ihmiset ja vanhukset, jotka eivät tunne yksinäisyyden tuottamaa iloa, hän oli antanut siintävän etäisyyden pettää itsensä. Hän oli sullonut ainoastaan sen, minkä katsoi välttämättömäksi, näihin kahteen matkalaukkuun, joiden tuore vahan haju heti ilmaisi hänet matkailijana ensikertalaiseksi. Mutta elämä kostaa, ja nuo matkalaukut olivat nyt niin raskaat, kuin olisi niitä painanut koko hänen menneisyytensä.

Ja enemmän kuin koskaan ennen hän tuntee, mikä voittamaton etäisyys erottaa hänet tuosta perheestä, joka ei ole hänen perheensä.

Siittäähän mies perheen omasta olemuksestaan, siemenestään, verestään ja hiestään. Ja opettajaa ja tuota perhettä yhdistää ainoastaan tunneside, joka oli hämähäkin verkkoa ohuempi.

Oli miten tahansa; ei ketään ollut tullut häntä vastaanottamaan.

* * * * *

Silti hän ei ajatellut palaamista. Päinvastoin hän alkoi astua tyynesti pitkää tietä lohduttaen itseään ajatuksella, että tästälähin hänen oma yksinäisyytensä saisi kumppanikseen tämän rauhallisen tien yksinäisyyden.

— Meistä tulee ystävät, kaunis tie. Sinähän tulit avosylin minua vastaan ja pidät minulle seuraa.

Tie kohteli häntä nyt entistään paremmin, sen ruohopeite kävi hienoksi ja tuoksuvaksi. Puiden välissä avautuvista holvikaarista se näytti hänelle hymyileviä niittyjä, joilla valkoisia lehmiä ja mustia hevosia kävi laitumella, keltaisia ja punaisia maalaistaloja, kukkivia pensasaitoja ja iloisia lehtimajoja — mikä kaikki muistutti värillistä maisemapostikorttia.

Puiden runkojen takana jokunen värihernekukka näytti piileskelevän odottaen ja värähdellen hänen ohikulkiessaan. Ja nyt häntä vastaan tuli myös meren hiljainen ääni kuin ystävän kuiske, vaikka hänen ja meren välillä, jota hän ei vielä tuntenut, olikin olemassa väärinymmärrys, joka aiheutui levottomuudesta ja vastenmielisyydestä.

Tuosta sinisestä muurista, joka yhä korkeampana kohosi hänen eteensä, erosi nyt kaksi ensimmäistä ihmishahmoa, jotka saivat hänet toivomaan, ettei hän ollut sittenkään joutunut väärälle tolalle, tai jotka ainakin saattoivat opastaa hänet oikealle tielle, varsinkin kun ne tulivat häntä vastaan katsellen hänen matkalaukkujaan, kuin ne olisivat olleet joitakin eriskummallisia esineitä.

Silloin hän jöudutti askeliaan, ja hänen sydämensä täyttyi valoisin tuntein.

Ehkä oli hänen ottopoikansa tytär tuo ruskeaihoinen tyttönen, jolla oli punainen hame ja jota nuori nainen talutti kädestä.

Niin olikin laita.

— Oletteko te herra opettaja De Nicola? nainen kysyi römeällä äänellä, pysähtyen miesmäisesti hanen eteensä.

— Poikanne täytyi kiireellisten asioiden tähden äkkiä lähteä matkalle, ja hänen vaimonsa makaa kuumeessa, joka kouristaa häntä joka kolmas päivä. Tervehdi toki iso-isääsi, Ola! Antakaa minun kantaa matkalaukkujanne.

Ola nosti katseensa tarkastellen isoisän kasvoja, sittenkuin hänen kultaisia säteitä heijastavat vinot tummat silmansä olivat tutkineet hänen vartaloaan kiireestä kantapäähän, niin ettei pieninkään yksityiskohta jäänyt häneltä huomaamatta, Tyttö ei näyttänyt olevan ollenkaan halukas sanomaan hyvää päivää, vaan vetäytyi syrjään tarttuen pikkuhameensa helmaan. Mutta tuosta rypytetystä hameesta, joka levisi hänen käsissään kuin avattu unikko, koko hänen pienestä notkeasta olemuksestaan ja ennen kaikkea puoleksi poiskääntyneistä, säteilevistä, mustien kiharoiden kehystämistä kasvoista huomasi, että pienokainen hartaasti halusi tuttavuutta.

Ja laskettuaan maahan matkalaukut kuin joutavan painon ainakin, isoisä otti tytön käsivarrelleen ja tunsi povellaan hänen ruumiinsa suloista lämpöä. Ja kun lapsen merivedestä suolaiset hiukset ja samettia pehmeämpi poski hipaisivat hänen huuliaan, hän värähti kuin rakkauden kosketuksesta.

Nainen oli sillävälin ruvennut kantamaan hänen matkalaukkujaan kulkien heidän edellään heiluttaen niitä, ikäänkuin ne olisivat olleet kukkaroita, niin roteva ja kookas hän oli: nuorekas Juno, päässä kellervä palmikkoseppele.

Opettaja kulki jäljessä kantaen uutta taakkaansa.

— Nimesi on siis Ola: kuulin sen äsken… Ola…

Tuo soma nimi suli hänen suussaan kuin hunajamakeinen.

Ola oli vastustelevinaan, ollen kuitenkin mielissään siitä, että häntä kannettiin. Mutta levottomia silmiään, joissa vaihtelivat päivänpaiste ja varjot, hän ei malttanut kääntää pois kantajastaan, vaan tutki tarkasti hänen ryppyisiä kasvojaan, jotka olivat niin lähellä ja silti niin oudot, nenän mustia pilkkuja ja mustia ja valkoisia hiuksia, jotka olivat niin likekkäin kuin yö ja päivä. Jopa tyttö vilkaisi hänen suuhunsakin koettaen ratkaista noiden kultahampaiden arvoituksen, jotka piilivät suun perällä aivan kuin äidin sormukset laatikossa. Mutta lapsi ei virkkanut sanaakaan, ja kantajansa moniin kysymyksiin hän lopulta vältellen vastasi:

— Isä tuo minulle tänään pyssyn.

— Pyssynkö? Mutta pyssyjä annetaan vain pojille. Arvaapas, minkä minä olen sinulle tuonut? Kauniin nuken.

— Nukkeja minulla jo on, tyttö sanoi välinpitämättömästi. Sitten hän sormellaan osoitti isoisän kravattineulaa, jota hän oli aikaisemmin perinpohjin tutkinut, ja hänen silmänsä kiilsivät omistamisenhalusta.

— Isälläkin on tuollainen, ja siinä on punainen helmi. Mutta hän ei tahdo antaa sitä minulle.

— Ymmärrän. Tahtoisit siis saada tämän. No, jos annan sen sinulle, niin mitä minä sitten saan?

Ola kallisti päänsä, kohotti sitä hetken kuluttua hitaasti ja suuteli häntä poskelle.

— Sinä veitikka! Näyt jo ymmärtävän yskän. Voithan saada tämän neulan, mutta annan sen sinulle vasta siellä kotona.

Silloin tyttö punaisena ilosta painautui vanhuksen povea vasten. Ja heistä tuli kädenkäänteessä ystävät.

Heidän saavuttuaan paikkaan, jossa tie teki mutkan ja josta huonompi pyörien uurtama peltotie alkoi, nainen neuvoi opettajaa laskemaan tytön maahan sylistään.

— Tuo ihmislapsi osaa aina hoitaa mukavuuttaan. Alas, Ola, isoisä on väsynyt! — Minäkin olen väsynyt, tyttönen vastasi, äänen todella kuulostaessa väsyneeltä. Eikä hän hennonnut herjetä hypistelemästä kravattineulan helmeä, joka valtasi koko hänen mielenkiintonsa.

— Vielä vähän aikaa,— isoisä sanoi ja painoi tyttöä kiinteämmin povelleen, kuin olisi pelännyt, että menettäisi hänet, ja järjesti niin, että häiritsevä roteva nainen joutui kävelemään edellä.

— Kuka tuo on? hän kysyi tytöltä, kun nainen jo oli ehtinyt niin paljon edelle, ettei voinut kuulla heidän puhettaan. Onko se palvelijattarenne?

— Se on Ornella, — Ola vastasi.

— Ornella on kaunis nimi. Asuuko hän teillä?

— Asuu kyllä. Hän on sukua ensimmäiselle isälleni, joka on kuollut; hän tekee meillä kaikki työt.

— Ymmärrän. Hän on köyhä sukulainen.

Sitten he puhuivat tärkeämmistä asioista. Pensasaidan yläpuolella harmaiden tamariskien lomitse pisti oikealla tiestä silmiin meren eloisa sini, ja Ola käänsi ihastuneen katseensa sinnepäin.

— Kuka tekee kaiken tuon veden? hän kysyi hiljaa valtavan salaperäisyyden kiehtomana.

— Myöhemmin on yllin kyllin aikaa vastata tähän kysymykseen, — opettaja huudahti lujalla äänellä. Ja äkkiä hän ajatteli, miten toimettomien päivien tyhjyys jälleen oli täyttyvä kuin meren takainen aava ranta.

— Käytkö jo koulua?

— En, olen vielä liian pieni.

— Hyvä; minäpä rupean pitämään sinulle koulua. Menemme meren rannalle, ja minä sanon sinulle, kuka on tehnyt kaiken tuon veden.

Mutta odottäva koulunkäynti ei näyttänyt huvittavan tyttöä. Hän huomasi rannalla näkinkenkiä. Ja hänestä tuntui paljoa hauskemmalta koota niitä kuin käydä koulua. Kukkiakin hän halusta poimi, ja nähdessään niitä kosolta huojumassa tienvieressä, hän pyysi isoisää laskemaan hänet maahan. Mutta ensin hän taas kosketti sormellaan kravattineulaa ja kuiskasi salaa vanhuksen korvaan:

— Älä sano kenellekään, että olet antanut sen minulle!

Opettaja ei ollut mielestään koskaan kuullut viehättävämpää salaisuutta, ja tuon pikku suun tuoksuva henkäys virkisti hänen korvaansa kuin raikas kylpy.

Kuinka monta salaisuutta seuraisikaan tätä ensimmäistä?

Toinen tulikin heti perästä, kun opettaja oli vakuuttanut korostaakseen lahjansa arvoa, että se oli kultaa.

Ola katsahti palvelijattareen ja rypisti ylenkatseellisesti nenäänsä, ja ilkkuen isoisän vakuutusta ja epäillen sen todenperäisyyttä hän kuiskasi tämän korvaan:

— Katinkultaa!

Molemmat nauroivat makeasti sukkeluudelle, katsoen edellä astuvaan palvelijattareen ja ollen nyt jo kanssarikollisia ja tovereita.

Ja opettaja tunsi, että tämä nauru sai häipymään kaikki hänen lapsuudestaan kuluneet vuodet, ja nyt, kun hän jälleen oli palannut siihen lähtökohtaan, viattomaan lapsentilaan, josta ihmisen ainoa oikea onni alkaa, hymyilivät hänelle niityt, meren ranta, tamariskien välillä pujottelevat tiet, iloisen maiseman kaikki sopet kuin pojalle, joka vihdoin on löytänyt mieleisensä leikkitoverin.

* * * * *

Ornella pysähtyi räikeän punaisen ristikkoportin kohdalle, laski matkalaukut maahan ja avasi portin.

Opettaja ja Ola tulivat jutellen hitaasti jäljessä, tyttö nenä pystyssä, vanhus pää kumarassa paremmin kuullakseen. He eivät kiinnittäneet huomiotaan mihinkään ympärillään, niin että ukko kohottaessaan katseensa hiukan hajamielisesti näki edessään nuoren naisen ja portin, joka näytti olevan hehkuvaksi kuumennettu. Tämän räikeän punan ja puukujan päässä pilkoittavan kullanhohteisen granaatinpunaisen talon vastakohtana levisi katseiden eteen puutarha, johon he nyt astuivat ja joka näytti istutetun kuivuneen joen uomaan. Maaperä oli valkoisen hiekan peittämä, ja vaaleat, hopeanharmaat puut tuntuivat heijastavan veden kalvoa.

Tältä valoisalta pohjalta pistivät räikeästi silmiin punasinervät kurjenmiekat ja punaiset ruusut.

Kaksi mataloiden pylväiden kannattamaa avaraa kuistikkoa kohosi huvilan julkisivulla, ja alakerran keskeltä johti pienelle pääovelle marmoriseolla laskettu, tiheiden köynnösruusujen koristama pylväskäytävä. Kaikki oli siistiä ja somaa, ja puoleksi mielihyvin, puoleksi ujostellen opettaja ajatteli, että tämä herrasmainen talo oli hänen miniänsä, siis myös hänen ottopoikansa oma. Hän huomasi samassa, että kaikki meren puoleiset ikkunat olivat suljetut sen ihanuudelta, ja tämä vaikutti siltä kuin talo sisältä olisi ollut pimeä ja autio.

Ornella ei suunnannut askeleitaan pääkäytävälle, vaan kiersi vasemman päädyn, ja päästyään talon vastakkaiselle puolelle hän survaisi auki pienen oven, jonka aukosta näkyi keittiö. Tuuhea viikunapuiden ja viiniköynnösten muodostama lehtikuja, joka varjosti talon ulkoseinää, pimitti pohjakerroksen. Pimeä siis oli keittiökin, johon palvelijatar kursailematta vei vieraan, pimeä viereinen huonekin. Opettaja tunsi itsensä uudelleen pettyneeksi tästä vaatimattomasta ja kylmästä vastaanotosta tuossa huvilassa, joka ulkoa näytti ihomaalilla sivellyltä ja hymyilevältä naiselta, mutta joka kuitenkin sisäiseltä olemukseltaan oli kylmä ja sydämetön.

Mutta pikku tyttö lohdutti häntä oitis näpäyttäen sormenpäillään sinistä pataa, joka porisi höyryävällä hellalla ja levitti suloista tuoksua.

— Siinä on kana paistumassa. Tahdotko nähdä?

— Nyt olet jo tehnyt tarpeeksi tyhmyyksiä, — palvelijatar tiuskaisi survaisten tyttöä polvellaan ja työntäen hänet raa'asti molempien matkalaukkujen väliin.

Tätä opettaja paheksui ja oudolta hänestä tuntui ruokasalin hämärä, jonka läpi he kulkivat saapuen pieneen huoneeseen, joka niinikään oli kolkko. Sen täytti melkein kokonaan iso vuode, jonka vihreä peite lisäsi siinä lepäävän naisen kalpeutta. Sairas kohotti runsaiden mustien kiharoiden peittämää päätään tuijottaen kuumeesta loistavin pelästynein silmin mieheen, joka kumartui häntä tervehtimään. Näytti siltä, kuin vuoteessa lepäävä nainen olisi unohtanut vieraan tulon tai luullut joutuneensa outojen ihmisten pariin.

Tyttö, jonka kasvot olivat käyneet jäykiksi ja vakaviksi, huusi heittäytyessään vuoteen toiselle laidalle:

— Äiti, tämä on isoisä. Isoisä on tullut.

— Niin niin, kyllä tiedän, äiti sanoi tyytymättömänä. Ja hän sulki ja avasi jälleen silmänsä ikäänkuin pysähdyttääkseen sekavan katseensa, korvatakseen sen selvemmällä. Hän näytti hyvin uniselta henkilöltä, joka turhaan ponnistelee pysyäkseen hereillä.

Sairas sulki uudelleen silmänsä ja työnsi esiin lakanoiden välistä paljaat, valkoiset käsivartensa, ojentaen käsiään opettajalle. Tämä tarttui noihin käsiin, jotka ohuiden käsivarsien päässä näyttivät tavattoman isoilta, ja tunsi niiden rajusti vapisevan. Mutta toinen noista käsistä oli nyrkissä, ja siinä tuntui olevan jotakin. Opettaja hellitti sen äkkiä. Käsivarsi retkahti alas, ja kädestä, joka hiukan avautui, näkyi rukousnauhan helmiä.

Tämä miellytti opettajaa.

— Kuinka voitte? kysyi hän, saaden ääneensä äkkiä tuttavallisen sävyn.
Eikö noita kuumekohtauksia voi mitenkään saada pois?

— Olen kärsinyt niistä jo kymmenen vuotta. Se on malariaa, joka ei ole parannettavissa. Adelmo on koettanut kaikkensa saadakseen minut paranemaan. Intiasta asti hän tilasi lääkejauhetta. Poppamiehenkin luona Adelmo kävi.

Adelmo oli hänen ensimmäinen miehensä, ja opettaja pani merkille, että sairaan äänessä oli unelmoiva kaiku hänen tavu tavulta ääntäessään tätä nimeä, niinkuin lasten on tapana tehdä lausuessaan uusia sanoja, joista he pitävät, ne kun heidän mielestään sisältävät kokonaisen uusien aistimusten maailman. Hän vaistosi, että sairas nainen kuumetilassaan eli jälleen menneisyydessä. Ja vanhus varoi tunkeutumasta tuon toisen suljettuun maailmaan.

Mutta sairaskin arvasi opettajan ajatukset siitä tavasta jolla tämä laski hänen kätensä takaisin raidille, ja koetti paremmin herätä todellisuuden tajuntaan. Hänen silmänsä aukenivat täydellisesti luoden melkein veitikkamaisia katseita, ja ääni muuttui kirkkaammaksi.

— Suokaä anteeksi, ett'en tullut asemalle. Huomenna saatte nähdä, että olen vallan toinen ihminen. Antoniokin sanoi, että pyytäisin hänen puolestaan anteeksi. Hänkin on niin hyvä. Ja menkää nyt peseytymään ja syömään, menkää!

Opettaja totteli. Kun he olivat pienessä ruokahuoneessa, johon Ornella oli jättänyt matkalaukut, tyttö avasi astiakaapin ottaakseen siitä esille pöytäliinan. Lapsukainen olisi tahtonut levittää sen pöydälle isoisän aterian ajaksi, mutta taas palvelijatar tuuppasi hänet syrjään polvellaan.

Silloin opettaja sanoi hiukan karskisti:

— Antakaa hänen olla! Täytyyhän lapsenkin jotakin oppia.

Ornella ei virkkanut mitään. Mutta hän tähysteli vanhusta kiireestä kantapäähän levollisilla vihertävillä silmillään. Se oli tosin tyyni katse, mutta ilmaisi kuitenkin, että hän oli emäntä ja valtiatar talossa.

— Olkaa hyvä ja käykää huoneeseenne, Ornella sanoi hetken kuluttua kantaen opettajan matkalaukut viereiseen huoneeseen, ja opettaja huomasi, että tämä hänen asuttavakseen määrätty suoja oli kaikista synkin. Kosteat täplät koristivat eriskummaisina kuvioina seiniä, ja hän luuli näkevänsä sontiaisen juoksentelevan halkeilevalla lattialla. Mutta ovella seisoi Ola katsellen pelokkaasti ja uteliaasti, ja hänen punainen hameensa hohti kuin takkavalkea talvella.

— Käykää vain sisään, pikku neiti, opettaja sanoi kumartaen. Ja toisella kädellään hän ojensi tytölle pientä rasiaa ja toisella etusormen ja peukalon välissä kultaisen neulan, jonka oli irroittanut kaulaliinastaan.

Ola lähestyi hitaasti ja varovasti, otti lahjat vastaan vaieten ja välinpitämattömästi tahtoen mieluummin katsella avattujen matkalaukkujen sekasorrosta pilkoittavaa hänelle vielä tuntematonta maailmaa. Ja noudattaen päähänpistoaan hän lupasi kuiskaten isoisälle jotakin, joka ei ollut kiellettyä:

— Vien sinut katsomaan kanoja ja pikku hevosta.

Opettajasta olisi ollut hauskempaa ensin katsella huvilaa. Ja kun he olivat lopettaneet aterian ja Ornella oli lähtenyt pesemään vaatteita viereisen renkituvan lähellä kumpuavalle lähteelle, hän kysyikin, kuuluivatko ruokasalin oven pielessä riippuvat avaimet yläkertaan.

— Kuuluvat kyllä, mutta isä ei anna kajota niihin, tyttö sanoi tyytymättömästi nähdessään hänen ottavan avaimet naulasta. Ja silmänräpäykseksi omistusvaisto sytytti hänen silmiinsä vihamielisen välkkeen. Mutta sitten hän itse sanoi sovittaen:

— Mutta voithan tehdä, minkä isä kieltää, sillä hänhän on poikasi, eikö niin? Eihän hän voi torua sinua.

Opettaja painoi etusormen huulilleen, ja he alkoivat nousta. yläkertaan. Tyttö kulki varpaisillaan, nukke, jolla oli tiilenpunainen tukka ja jonka hän oli isoisältä saanut, olkapäältä roikkuen; lapsi kulki hänen edellään, näytti hänelle, mikä oli pääoven avain ja mitkä avaimet kuuluivat kunkin huoneen oveen.

Ja äkkiä he olivat siirtyneet kuin lumottuun taloon. Permannon kelta- ja siniruutuiset kiviliuskat kiilsivät. Portaat olivat marmoria, seinät kukka- ja hedelmäkiehkuroiden muotoisilla kuvilla koristettua marmorisekoa. Kaikki tämä todisti koristajan huonoa makua, mutta oli ihmeen kaunista Olan ja ehkä isöisänkin silmissä. Tyttö katseli kaikkea, katsoi sitten isoisään ja nähdessään hänen päännyökkäyksin ilmaisevan mieltymystään tai kättä huiskuttaen tahtovan sanoa: "tuo on töherrystä", hän puri yhteen pienet hampaansa pidättyäkseen ilosta nauramasta.

— Sytytä sähkövalo, opettaja sanoi hiljaa, ja tyttö sytytti. Sähkövalossa kaikki näytti kimmeltävän ja loistavan; Ola kulki ympäri hipoen seiniä kuin kissa ja nuken linnunsilmät tirkistelivät salaa ja ihmetellen pörröisen tukan alta.

— Tänne tulee joka vuosi asumaan kreivi, Ola sanoi heidän seisoessaan ylimmän kerroksen vastamaalatun oven edessä. Ja tyttö painautui arkana isoisäänsä, ikäänkuin ylhäinen vuokralainen jo olisi ollut siellä sisällä. Sisälle astuttuaan he sytyttivät sähkön, jolloin lattioihin, kultaukseen ja seiniin maalattuihin naisenkuviin tuli eloisuutta ja väriä; sähkön sammuttua ne taas himmenivät ja häipyivät piiloon.

Tytöstä tämä leikki oli hauskaa ja hän pyysi isoisää yhä uudestaan sytyttämään sähkön ja taas sammuttamaan sen. Ja vaikka hän oli käynyt yläkerrassa vain muutaman kerran, hän tuntui osaavan ulkoa kaikki siellä olevat esineet ja osoitti niitä vanhukselle. Mutta hän ei kajonnut mihinkään ja varoi hipaisemasta hameellaankaan huonekaluja. Tämä kerros oli koko vuoden vuokrattuna kreiville, joka perheineen muutti siihen kesäksi, tullen joskus jo keväällä. Sen alla oleva kerros oli vaatimattomampi, huonekalut tosin uusia, mutta yksinkertaisia ja esille otetut patjat hajahtivat naftaliinille. Tämä huoneisto vuokrattiin ainoastaan kesäksi.

Silti Ola piti siitä enemmän, se kun hänestä oli kodikkaampi, ja hänen oli lupa käydä tervehtimässä niitä lapsirikkaita perheitä, jotka siinä tavallisesti asuivat ja joiden luo tyttö oli tervetullut.

— Tuolla sisällä on jotakin muuta! tyttö sanoi työntäen isoisää salin ovelle.

Mutta salissa oli sähköjohto epäkunnossa. Tyttö meni silti sisälle käytävän valon opastamana ja veti isoisän mukaansa kuistikolle johtavan ikkunan luukun ääreen.

— Katso tätä, mutta älä koske siihen! hän sanoi yhä puoliääneen.

Opettaja kumartui paremmin nähdäkseen. Nojatuolissa oli istuvassa asennossa vaatenukke, sininen hame yllä. Silmät, vaaleat hiukset, nenä ja suu oli maalattu kankaalle, mutta ne näyttivät todellisilta. Isoisästä tuntui siltä, kuin toiselta puolen hiukan koholla oleva huuli olisi ivallisesti liikkunut ja kuin koko nukessa olisi ollut jotakin elävää ja veitikkamaista.

— Pelästyitkö? Ola kysyi pilkallisesti. Sitten hän ehätti rauhoittamaan: ..

— Se on nukke niinkuin tämäkin.

Äidillisen huolellisesti lapsi laski oman nukkensa tuon toisen viereen ja pakotti nuo molemmat salaperäiset olennot suutelemaan toisiaan. Ja kaikki tämä huvitti häntä niin suuresti, että nauru, joka kauan aikaa oli ollut suuhun sulkeutuneena, remahti esiin hampaiden lomista kuin lähteensuoni, joka murtaa kallionkin. Silloin isoisä heräsi tästä puoleksi pakollisesta lumouksesta, joka sai heidät harhailemaan varkaiden tavoin talossa, joka kuitenkin oli Olan koti. Ja hänestä melkein tuntui, kuin tyttö ja molemmat nuket olisivat ilkkuneet häntä.

— Tämä talo on sinun, hän virkkoi lujasti; ja toivokaamme, että se tuottaa sinulle iloa, kun kasvat isoksi.

Sitteh hän äkkiä avasi kuistikon puoleisen ikkunaluukun, ja meri täytti huoneen sinellään, ja punaiset purjeet hehkuivat kuin tuli taivaanrannalla.

* * * * *

Illan suussa malariaa poteva nainen tunsi kuumeensa katoavan. Oli kuin kesäyön virkistäva viileys olisi laskeutunut hänen ylleen ja hiki, joka kostutti hänen polttavaa ihoansa, tuntui kasteelta. Hiuksetkin, jotka kuumeen kestäessä olivat painaneet häntä kuin musta, palava taakka, tuntuivat kevyemmiltä ja haihtuivat pilvien tavoin, jotka tuuli karkoittaa ja hajoittaa.

Todellisuustuntu toi mukanaan elämänilon tunteen. Ne kaksi päivää, jotka nyt seuraisivat, ennenkuin uusi kuumeenkouristus alkoi, tuntuivat hänestä kahdelta vuodelta, ja hän kuvitteli niitä tavattoman pitkäksi toipumisajaksi. Kaikki oli uutta ja helppoa. Hänen pikku tyttönsäkin, joka vaistosi hetken onnellisuuden ja käyttäen sitä hyväkseen tanssi ympäri huonetta, näytti hänestä kauniimmalta ja terveemmältä.

Hänen mieleensä muistui, että appi oli tullut heille asumaan, ja tämäkin ilahdutti häntä. Vihdoinkin hän oli löytänyt ihmisen, jolle saattoi avata sydämensä.

— Missä isoisä on? hän kysyi tytöltä.

— Hän istuu tuolla polttamassa piippua.

— Hänkin! Äiti huokasi tietäen kokemuksesta, että piippu, sekä vanhoilla, että nuorillakin miehillä, on naisten vaarallinen kilpailija.

— Mutta hän ei koputa tuhkaa sinne tänne ja lautasille kuin isä. Hän ravistaa sen paperitötteröön ja sanoo, että sillä on hyvä tappaa muurahaisia.

— Pyydä häntä olemaan hyvä ja tulemaan tänne. Ja sinä voit mennä keittiöön katsomaan, ettei ketään käy siellä sillä aikaa kuin Ornella on poissa.

Tämä oli tytöstä ylen hauskaa. Ollessaan yksin keittiössä hän leipoi pienen kakun tai paistoi perunan kuumassa tuhassa välittämättä muusta maailmasta.

Vielä vahvasti haisten tupakalle isoisä astui yksin talon emännän huoneeseen, ja kun potilas kysyi häneltä, oliko hänen ollut ikävä ja oliko tyttö häirinnyt häntä, vanhus vastasi vakuuttavasti:

— Tämä on ollut elämäni kauneimpia päiviä.

— Jos ensimmäinen päivä on ollut hyvä, niin seuraavat ovat vielä parempia, nainen huomautti sydämellisesti.

— Istukaahan tuohon hetkeksi, jollei se teistä ole ikävää. Nyt voin jo koko hyvin. Huomenna ei minussa enää ole yhtään kuumetta, ja silloin huolehdin itse kaikesta. Ornella on kykenevä ja huolellinen, mutta talon emäntä on sentään emäntä.

Opettaja istuutui ison vuoteen ääreen, joka vihreine peitteineen lehtipuiden himmentämän pienen ikkunan levittämässä valaistuksessa oli kuin niitty hämärän laskeutuessa.

Monta seikkaa hän olisi tahtonut kysyä ottopoikansa vaimolta ja oli mielissään siitä, että miniä omasta aloitteestaan tahtoi puhua hänen kanssaan. Mutta naisen matala ja silti räikeä ääni, joka kajahti ontolta, herätti hänessä oudon tunteen.

Hänen vartalonsakin näytti omituiselta sen levätessä peitteen alla jonka hän oli vetänyt kaulaan asti ja jonka alta tuskin erotti ruumiin muotoja; ja hänen kalpeat mustien hiuksien reunustamat kasvonsa olivat niin syvällä pielukseen hautautuneina, että ne näyttivät siihen maalatuilta.

— Olen niin iloinen, että viihdytte täällä, sairas virkkoi katsomatta puhuteltavaansa. Jo kauan olemme tahtoneet saada teidät tänne luoksemme. Tuskin kuluu päivääkään mieheni puhumatta teistä hellästi ja kiitollisena. Ja yhä hän katuu teille tuottamiaan ikävyyksiä.

— Mitä ikävyyksiä?

— Eikö se mielestänne merkitse mitään, ettei hän noudattanut tahtoanne eikä opiskellut ja suorittanut tutkintoa? Hän sensijaan yritti kaikenlaisia ammatteja, vaikka lahjoillaan kenties olisi voinut päästä jos kuinka pitkälle. On totta, että siinä tapauksessa ehkä emme olisi kohdanneet toisiamme, nainen virkkoi hiljentäen vieläkin ääntään, eikä tyttöämme olisi maailmassa. Enkä enää käsitä, miten voisin elää ilman tuota kaunista lastamme. Ja kun mieheni valittaa ja katuu, ettei ole noudattanut teidän neuvojanne, sanon sen hänelle. Silloin hän katselee lasta eikä puhu mitään. Mutta hänen silmänsä alkavat loistaa, ikäänkuin häntä alkaisi itkettää.

— Muutoin olemme onnellisia näin, hän jatkoi kovemmalla äänellä, ehkä liiankin onnellisia. Tämä minua melkein peloittaa: Antonio on hyvä, iloinen ja hellä. Hänellä on vain yksi vika: hän tupakoi liiaksi. Hänellä on piippu hampaissa koko päivän, ja missä hän on liikkunut, ei saa muuta tehdä kuin koota tuhkaa ja sammuneita tulitikkuja. Mutta hyvällä perheenemännällä on useita velvollisuuksia. Jospa ei olisi sen raskaampia! Ja saahan hän kärsiä tästä taudistani, josta johtuu, että olen päivän pystyssä ja kolme päivää vuoteessa; myönnän saaneeni tämän taudin siitä, että olin liiaksi rakastunut ensimmäiseen mieheeni. Tiedätte kai, että Adelmo parkani oli kauppalaivan kapteeni ja omisti useita kalastusveneitä? Heti, kun olimme menneet naimisiin, tahdoin seurata häntä kaikkialle, siitäkin syystä, että olin kovin mustasukkainen. Matkustin sentähden hänen kanssaan Porto Corvoon asti, jonka koko ympäristö on malarian saastuttama. Mutta mustasukkaisuuteni ei välittänyt mistään muusta vaarasta kuin siitä,että siihen olisi ollut aihetta. Adelmo sanoi minulle: "Tuo on syntiä, ja Jumala rankaisee sinua siitä". Ja Jumala onkin rangaissut minua. Niinä päivinä, jolloin makaan kuumeessa, minusta tuntuu kuin hän vielä eläisi ja sanoisi: "Näetkö, jos nyt tahtoisin pettää sinua jonkun toisen naisen kanssa, et enää voisi juosta jäljessäni!" Ja silloin kärsin siitä suuresti, sillä kuvittelen, että hän todella pettää minua.

— Oliko hän nuori kuollessaan? — opettaja kysyi vuorostaan, ottopoikansa puolesta hiukan mustasukkaisena tuolle omituiselle kilpailijalle.

— Ei hän ollut erittäin nuori, mutta näytti nuoremmalta kuin todella oli. Mutta älkäämme enää puhuko siitä — onhan siitä jo kulunut niin pitkä aika! nainen mutisi sulkien silmänsä ikäänkuin päästäkseen näkemästä menneisyyttä, tai ehkä pikemminkin peittääkseen intohimoisen rakkautensa, joka vielä kyti hänen povessaan.

— Muutaman vuoden aikana kuumekohtaukset näyttivät kadonneen, mutta viime kesänä ne taas alkoivat vaivata. Niin, tahdon saada sanotuksi, että poikanne on kiltti ja kärsivällinen ja koettaa kaikkialta hommata lääkkeitä saadakseen paranemaan minut, ja lukuunottamatta ylenmääräistä tupakoimistaan hänellä ei ole paheita. Silloin tällöin hän mielellään juo lasillisen tai pari viiniä, — mutta kukapa tässä ei joskus pitäisi lasista hyvää viiniä.

— Minä esimerkiksi en; olen ehdottomasti raitis.

Puoleksi avoimin silmin nainen katsoi häneen osaa ottaen ja veitikkamaisesti.

— Minä en ole koskaan nähnyt miestä, joka ei olisi juonut viiniä, enkä monta naistakaan. Täällä meidän kaikkien täytyy tehdä työtä, eikä meillä ole teattereita eikä muita huvituksia. Elämä on ankaraa, ja ainoa lohdutus on lasi hyvää viiniä.

— Mutta onhan teillä hyvät tulot.

— Aivan niin, kun raadamme otsamme hiessä. Maakamara on kitsas, meri epäluotettava, ja maatyöläiset ja kalastajat ovat keskenään yhdessä juonessa kiskoakseen itselleen niin suuren voiton kuin suinkin. Adelmo parka tunsi tämän väen tyystin, ja sentähden hänen onnistui pitää se aisoissa; varsinkin "meren roistot", niin kuin hänen oli tapana sanoa. Hän oli pienestä pitäen matkustellut, käynyt Intiassa ja Austraaliassa asti, ja hän sanoi, että merisatamat ovat kuin maito- ja viiniastiat, jotka vetävät puoleensa enimmin tartuttavia kärpäsiä. Antonio sitävastoin, hän jatkoi sen lyhyen vaitiolon jälkeen, joka aina erotti vainajan muiston elossa olevasta, ikäänkuin aukko olisi syntynyt hänen ajatuksiinsa niiden irtautuessa menneisyydestä — Antonio on suvaitsevampi, Hänkin on harhaillut ympäri maailmaa, mutta ihmisiä hän ei ole oppinut tuntemaan rahtuakaan. Hän on kuljeksinut kuin poika, joka karkaa kotoaan vieden rahoja mukanansa ja joka vain huvittelee. Aviomme ensi aikoina kaikki petkuttivat häntä tai oikeammin meitä, sillä silloin minäkin olin hyvin kokematon. Myöhemmin olemme viisastuneet maksettuamme runsaat oppirahat. Antonio lisäksi kernaasti huvitteli, tanssi kaiket yöt, joskus päivisinkin. Enhän ole hänelle mustasukkainen; mutta totta puhuakseni minulla on ollut katkeria hetkiä naisten tähden.

Opettaja nauraa hihitti hiljaa. Antoniolla muka ei ollut pahoja tapoja: viini, tupakka ja rakastelu olivat seikkoja, joista maailmanmiehen ei tarvitse pidättäytyä!

— Huomattuaan, että asiat kääntyivät huonolle tolalle, hän tuli järkiinsä ja kiristi ohjia. Mutta se minun täytyy tunnustaa, että hän vaikeimpinakin hetkinä aina kohteli minua kunnioittaen ja nöyrästi. Kun mies tunnustaa harha-askeleensa ja lupaa parantaa tapansa, mitä voikaan tehdä? Niin, ehkä ummistaa toisen silmänsä, jollei hän pidä sanaansa, varsinkin jos on olemassa joku, jolta tulee salata inhimilliset heikkoudet.

— Puhut kuin pyhimys, opettaja huudahti. Entä nyt…?

— Nyt, nainen keskeytti katuen, että oli tullut sanoneeksi liikaa, nyt kaikki käy hyvin. Antonio valvoo maatöitä ja pitää kalastajia tiukalla. Tänäänkin hän lähti Porto Corvoon kuultuaan, että meidän veneidemme kalastajat siellä piilottavat varastettuja kaloja.

— Montako venettä teillä on?

— Nyt niitä on neljä. Adelmo paralla oli kuusi, kuin hevoslauma. Onhan meillä hyvät tulot, mutta kulut ja verot ovat myös suuret. Tämä koskee huvilaammekin. Merellä on suden hampaat.

— Ja asutte täällä! opettaja huomautti katsellen ympärilleen pienessä synkässä pohjakerroksen huoneessa. Mutta nainen ei näyttänyt edes käsittävän, että perhe voisi osankaan vuodesta asua talon kauniissa huoneissa. Onhan täälläkin hyvä. Ei tarvitse kiiveskellä portaita.

— Ennenkuin tämä huvila rakennettiin, asuimme Adelmo paran kanssa pienessä huoneessa maalla.

— Ja silloin olitte onnellisempia?

— No… eipä niinkään. Olimme nuoria ja vastustuskykyisempiä.

— Mutta olethan yhä vielä nuori, opettaja sanoi katsellen sivulta naisen puhtaita piirteitä, jotka hopeanhohteisina pistivät esiin tuuheasta mustasta tukasta. Ja tämä hymyili ikäänkuin korostaakseen hänen sanojaan ja paljasti virheettömät hampaansa. Mutta siihen hymyyn sekaantui katkeruutta.

— Olen Antoniota viittätoista vuotta vanhempi… enkä siis enää nuori.

Hän herkesi hymyilemästä ja peitti hampaansa, niinkuin piilotetaan koriste, jota hätäiseltä on näytetty. Silloin opettaja kumartui hänen puoleensa kädet ristissä ja sanoi hiljaa:

— Eikä pikku tyttö ollut vielä siihen aikaan tullut maailmaan.

Molemmat olivat ääneti kuin vaipuneina rukoukseen.

Ja tytön henki liiteli huoneessa ja levitti uskonnollista salaperäisyyttä tähän synkkään suojaan, jossa esineet hukkuivat hämyyn ja ikkuna tummeni.

Epämääräisesti opettaja vaistosi, että nainen kätki sen onnen pinnan alle, jota hän tavoitteli ja johon ehkä uskoikin, kärsimystä, joka ei kadonnut kuumeen mukana. Ja nainenkin tajusi tuon hänen aavistuksensa ja molemmat tahtoivat avata sydämensä toisilleen, mutta eivät voineet.

Pikku tytön henki kutoi heidän ympärilleen kimmeltävämmän ja hauraamman verkon kuin hämähäkki pensaaseen. Se yhdisti heitä, mutta samalla se esti heitä lausumasta sanaakaan, joka olisi turmellut pienokaisen työn. Hänen tähtensä täytyi vaieta. Hänen tähtensä ei ilmakehää saanut häiritä pieninkään henkäys.

— Tämä on kenties pelkkä harhaluulo, opettaja ajatteli, mutta tiesi myös, että harhaluulo on ihmishengen veri.

Ja kun äänettömyys alko i tuntua ahdistavalta ja sanat olivat purkautumaisillaan esille vastustamattoman luonnonvoiman tavoin, kuuluivat ulkoa pikku tytön sormet rummuttavan ikkunaa, ikäänkuin hän olisi tahtonut tulla apuun rikkomaan äänettömyyden. Hänen punainen hameensa loi hohdettaan harmaisiin varjoihin, ja hänen hymynsä pudisti taas hereille elämän nukahtaneet voimat.

Oli jo pimeä, eikä isäntä ollut vielä palannut kotiin. Isoisä ja Ola istuivat keittiön oven suussa häntä odottamassa, ja Ornella, joka oli vienyt sairaalle ruokaa, hääri hellan ääressä paistinpannun kimpussa.

Opettaja kääntyi tämäntästä katsomaan Ornellaa melkein vastoin tahtoaan, katse tutkivana kuin pikku tytöllä tämän tähystellessä esineitä ja henkilöitä, joita ei vielä tunne. Tuon nuoren naisen, jonka muodot jo olivat täyteläiset kuin kolmikymmenvuotiaalla, vaaleat palmikot, hiukan karheat kuin tähkäpäät, ja käärityt sekä tiukkaan kiedotut ison pään ympäri, jonka valkeassa ihossa näkyi jokunen pisama, ja jonka pulleat käsivarret päättyivät isoja kukkia muistuttaviin käsiin — tuon naisen luuli opettaja jo ennen nähneensä, mutta missä, milloin? Sitä hän ei muistanut. Eikä tuo nainen miellyttänyt häntä, vaikka hän pani merkille, että tämä oli tavattoman hiljainen ja tyoteliäs ja kokonaan antautunut talousaskareisiin. Tuo hänen vaiteliaisuutensakin, johon ruumiillista hyvinvointia ilmaiseva lievä huohotus loi hiukkasen eloisuutta, hänen vartalonsa luja täyteläisyys ja hänestä uhoava kuin metsän eläimen haju vaikutti, että hän opettajasta tuntui kesytetyltä pedolta.

Ornella hääri ruoanlaittopuuhissaan koskaan kumartumatta lähemmäksi matalaa hellaa ja näytti ylhäältä katselevan halveksien kaikkea, mitä käsin kosketteli. Joka kerran kun Ola yritti lähestyä häntä, hän tuuppasi lapsen raa'asti luotaan oikean käden pivolla. Ola turvautui siis isoisäänsä. Ja siinä he molemmat istuivat oven pielessä vaieten, kuin olisivat jo vuosikausia tunteneet toisensa ja kuin olisivat sanoneet toisilleen kaiken sanottavansa.

Ulkona oli leuto ilta, lehtikujan suojassa oli pimeää ja kauempana harmaata, jonne pilkoitti työväen rakennuksesta valojuova. Sieltäpäin lemusi lannanhajua, joka sekoittui puutarhan sulotuoksuihin.

Ornellan herjettyä paistamasta alkoi kuulua meren kaukainen kumea ja yksitoikkoinen kohina, jonka lomiin sirkka jo kutoi kevyttä sirinäänsä. Äkkiä pihan hiljaisuutta häiritsi tuulenpuuskan kaltainen ääni. Kuuli selvästi piiskan läimäysten keskeltä tiukujen kilinää. Sitten kuului nuorelle kajahtava ääni, joka huusi:

— Hoi! Hoi!

Tytön silmät täyttyivät valoisalla ilolla.

— Se on isä! hän huudahti nousten varpailleen kuin nähdäkseen hänet jo kaukaa. Sitten hän kovin toimessaan asettui isoisän viereen ja kuiskasi hänen korvaansa:

— Tehdään hänelle pieni kepponen! Mennään oven taakse piiloon ja pelästytetään häntä, kun hän tulee sisään. Isoisä suostui, ja siinä he nyt molemmat hymyilivät oven takana Olan painaessa kättään huulilleen pidättääkseen nauruaan.

Mutta koira, joka tuli sisään ennen isäntäänsä, oli vähällä turmella koko pilan. Läähättäen ja häntä pystyssä se hyppeli keittiössä iloisena, mutta samalla epäluuloisena, ja laukattuaan ympäri huonetta kuin pieni valkoinen mustasatulainen hevonen se alkoi haukkua nalkuttaa tuntematonta miestä. Mutta huomatessaan Olan viittaavan vaikenemaan se jäi seisomaan epävarmana, pää ja häntä koholla katsellen kohtausta silmillään, jotka olivat ilmehikkäät kuin ihmisellä.

Ornellakin suvaitsi ottaa osaa pilaan.

— Ola ei ole kotona, hän lähti kävelylle isoisänsä kanssa, joka saapui tänä aamuna, hän sanoi päätään kääntämättä Antonion astuessa huoneeseen. Ja tottuneena tällaiseen leikkisään petkutukseen Antonio oli uskovinaan.

— Kas vain niitä veitikoita, kun vielä lähtivät kävelylle. Ja minä kun toin pienen linnun sille tyttöheilakalle! Nyt päästän sen taas lentoon.

Silloin tyttö ei voinut hillitä malttamattomuuttaan, vaan tuuppasi ovea ja huusi:

— Olemme tässä! Olemme tässä!

Ja molemmat miehet syleilivät toisiaan hiljaa painaen tyttöä väliinä.

* * * * *

Vasta jäljestäpäin tulivat sanat, Antonio meni ensin tervehtimään vaimoaan. Sitten hän käski Ornellan kattaa pöydän ja nouti kellarista kaksi isoa viinipulloa, jotka olivat niin pölyisiä, etta näyttivät jostakin muinaisajan kaupungin raunioista esiin kaivetuilta. Sitten hän kehoitti isää istuutumaan pöydän ääreen ja taputti häntä olalle, aivan kuin olisi tahtonut sanoa:

— Vihdoinkin! Vihdoinkin minulla on tilaisuus antaa teille jotakin.

Nyt tuli keittiöön Tigrino, kulkukissa, jolla oli sinisenharmaat silmät ja joka kävellessään näytti venyvän ja kutistuvan kokoon turkkinsa harmaankeltaisten ja ruskeiden juovien liikkuessa. Ja ihmeteltävän sopuisina kissa ja koira asettuivat vierekkäin istumaan pöydän alle. Pöytä oli katettu aivan kuin juhlaan. Ornella oli arvaten Antonion tarkoituksen levittänyt pöydälle vastasilitetyn hienon liinan, kantanut siihen eheät lautaset ja lasiasettimet veitselle, haarukalle ja lusikalle.

Hän hinasi sitten lampun ylemmäksi, jotta se ylhäältä loisi kaikkeen pehmeämmän valon.

Ja hän sijoitti Olan niin, ettei hän häiritsisi miehiä, ja kuiskasi tälle, että hänelle tarjottaisiin kaikkea ja että hän olisi paikallaan ääneti.

Ola oli vaiti, mutta pani merkille tämän tavattoman komeuden eikä herjennyt katselemasta isäänsä, jossa niinikään näytti olevan jotakin erikoista. Olihan hän paremmalla tuulella kuin muina päivinä, kauniimpi ja ystävällisempi, mutta myös kerskailevampi. Ja ympärillä oli juhlantuntua, aivan kuin vieraiden käydessä, ja vaikka tytön täytyi istua hiljaa ja ääneti, hänellä oli hauskempi kuin muilla, kun sai kuulla niin paljon uutta ja nähdä uusia kasvoja. Tyttö säpsähti, kun isä sanoi, täytettyään isoisän lautasen punaisilla ja valkoisilla liikkiönpaloilla:

— No, kerrohan nyt!

Nyt isoisänkin kasvoihin tuli toinen ilme: olihan hän mies, joka saapui kaukaisilta mailta ja joka puhui poikansa kanssa toisella tavalla kuin Olan kanssa.

Ornellakin oli vallan toisenlainen kuin niinä iltoina, joina äiti makasi vuoteessa. Hänellä oli nyt yllään valkoinen esiliina, ja tarjoillessaan aterian aikana hän kumartui samoin kuin kylpylaitoksen ravintolan tarjoilijat. Haaveellinen sädekehä ympäröi pöytää, ja Ola oli mielestään kuin katselija teatterissa, jossa todellisuus näyttämöllä käännetään ylösalaisin ja silti liikuttaa sydäntä enemmän kuin todellisuus.

Isoisä puhui, aika ajoin pysähdyttäen hitaan pureskelunsa, ääni kumeana ja melkein karheana. Eihän siinä kosketeltu tärkeitä tapahtumia, mutta mainittiin asioita, joita ei vielä koskaan aikäisemmin oltu kuultu. Ja isän huudahdukset ja keskeytykset, jotka osoittivat, että jutut yhtä paljon huvittivat häntä kuin Olaa, loivat niihin vilkkaampaa väritystä.

Sitten isäkin alkoi kertoa. Olivathan hänenkin tarinansa pelkkiä tuttuja seikkoja, mutta hänen kertominaan ne tuntuivat uusilta sentähden, että niissä esiintyi yksityiskohtia ja lisähavaintoja jotka eivät olleet ennestään tunnettuja. Pari kolme kertaa Olan teki mieli korjata, mutta hän ei uskaltanut.

Opettaja sitten taas kuunteli ja katseli poikaansa, kuin olisi nähnyt hänet ensi kerran. Ja sama erottavan etäisyyden tunne, joka oli täyttänyt hänen mielensä hänen seisoessaan yksin pääteasemalla, palasi jälleen. Mutta uudelleen tytön läsnäolo täytti tämän masentavan tyhjyyden.

— Sinusta on tullut iso ja roteva, isoisä sanoi, katsellessaan nuoren miehen ranteita ja voimakasta päätä. — Sinusta on tullut aika mies.

Ja hän tuntui viivähtävän tätä viime sanaa lausuessaan äänessä surun vivahdus siitä, että hän ei itse ollut, niinkuin oli toivonut, saanut tehdä nuorukaisesta miestä, vaan että sen oli tehnyt itse elämä kohtalokkaine voimineen.

Poika oivalsi hänen ajatuksensa ja alkoi lausuilla osaksi vilpittömän tunteen, osaksi vereensä sekaantuvan hyvän viinin vaikutuksesta, luoden hyvän näyttelijän tavoin katseen vastakkaisella seinällä riippuvaan peiliin:

— Kaikesta saan kiittää teitä. En unhota yhtään mitään. Se varallisuus, josta nyt nautin, johtuu kokonaan teidän hyvistä neuvoistanne ja antamastanne esimerkistä. Seisoessani joskus syvän kuilun partaalla olen oitis ajatellut teitä, ja minusta on tuntunut, kuin joku salainen voima olisi vetänyt minut takaisin. Ja tuo hurskas nainen, jokä paraikaa lepää tuskanvuoteellaan, kuinka monta kertaa hän onkaan kuullut minun unissa mainitsevan teidän nimeänne! Ja tämä suloinen lapsi voisi kertoa, että olen puhunut hänelle ennemmin teistä kuin Jumalasta. Eikö se ole totta, Ola?

Ola purskahti nauruun. Se oli tyytyväisyyden naurua, kun isä niin juhlallisesti vetosi häneen, mutta se saattoi myös olla ilkkumista. Tämä näytti olevan Ornellan käsitys, hän kun näpsäytti tyttöä päähän korjatessaan lautasia pöydästä, osoittamatta muutoin vähintäkään mielenkiintoa miesten keskusteluun.

— Älkäämme liioitelko, opettaja virkkoi, äänessään lievä ivansävy, joka joskus kuulosti hänen puheestaan hänen tietämättään. Olisinhan voinut tehdä enemmän sinun hyväksesi, mutta ikavä kyllä olin heikko, ikäänkuin olisin ollut todellinen isä. Mutta kun kohtalo on ollut sinulle suopea, niin kiittäkäämme Herraa, Onni suosii meitä.

Hänkin kääntyi tyttöön päin ja nyökäytti päätään, Tyttö kuunteli silmät säteillen, mutta ei nauranut tällä kertaa, sillä hän ei ollut oikein ymmärtänyt, mutta vastasi päätään sirosti kallistaen isoisän päännyökkäykseen.

Ja vanhus joi uudelleen, kohottaen lasia häntä kohti.

* * * * *

Jäätyään kahdenkesken miehet puhelivat vapaammin polttaen piippua. Heidän piippunsakin ilmaisivat heidän erilaisia luonteitaan. Opettajan piippu oli lyhyt, yhdestä ainoasta kappaleesta, varsi oli mustunut aikojen kuluessa ja pesä vanhanaikainen, Antonion piippu taas oli pitkä ja imuke koristettu hopeaheloin. Heidän tapansa polttaa piippua oli niinikään erilainen; edellinen imi sitä hellittämättä ja hekumallisesti kuin lapsi äitinsä rintoja, jälkimmäinen poltteli rajusti joka hetki ottaen piipun hampaista ja syljeksien siekailematta ympärilleen.

— Olenko todella tyytyväinen? Totta kai olen tyytyväinen! hän huudahti innokkaasti, ja hänen äänenpainonsa kuulosti vilpittömältä. Tietysti olisin vieläkin tyytyväisempi, jollei vaimollani, Margalla, olisi tuota tautia. Meidän kesken sanoen, luulen samoin kuin lääkärikin, että tuo tauti johtuu etupäässä hermoista ja että se aikaa myöten paranee, jos hän suostuu vaihtamaan ilmanalaa. Mutta siinä kohden hän on kovin itsepäinen. Hän ei koskaan liiku ulkoisalla eikä pidä vieraista.

Entä miten hän siis suhtautuu minuun?

— No mutta te — sehän on vallan toista. Hän on odottanut teitä kuin Messiasta. Hän on jo pitkät ajat odottanut teitä. Ja luulen, että juuri teidän täälläolonne tekee hänelle hyvää.

— Niin, olen pannut merkille jotakin omituista vaimosi silmissä ja äänessä. Hän puhuu esimerkiksi hyvin omituisella tavalla vainajasta, ensimmäisestä miehestäan.

Antonio laski rajusti piipun pöydälle ja nauroi, Mutta hänen naurussaan öli ontto ja teennäinen kaiku.

— Siinä nyt ollaan! Hänen päähänpiintymänänsä on ajatella tuota erinomaista Adelmoaan kuin sankaria ja pyhimystä. Luulenpa, että hän tekee tuon saattaakseen minut mustasukkaiseksi. Tuota Adelmoa en tuntenut, mutta olen kuullut hänestä yhtä ja toista! Hän oli vaimoaan vanhempi, ja hänen valokuvassaan, jota vaimoni säilyttää kuin pyhäinjäännöstä, näkee rumat, tavattoman pitkät kasvot ja ahneet silmät syvällä kuopissaan. Huhuillaan lisäksi, että hän sodan loppuvuosina osoitti suurta myötätuntoa vihollisia kohtaan ja oli laivoineen yhteydessä heidän kanssaan.

— Puhutpa sangen rumasti, poikaseni, vanhus sanoi hyväntahtoisesti. Ja näyttää siltä, kuin vaimosi olisi todenteolla onnistunut tehdä sinut mustasukkaiseksi.

— Ei! Ei! Antonio vastusteli ottaen jälleen käteensä piipun, jota katseli tarkoin, aivan kuin ei olisi sitä ennen nähnyt.

— Sehän olisi luonnotonta. Olenhan, hitto vieköön, nuori ja terve, vapaa huolista ja epäluulosta. Ja näette tämän piipun. Se oli kelpo Adelmon piippu, jonka hän oli ostanut Hollannista. Poltanhan sillä mielikseni.

Ja kerskaillen hän pisti sen suuhunsa. Silloin opettaja ajatteli, että piippu ei ollut ainoa Adelmon jättämä peru, josta Antonio hyötyi. Ja hänestä tuntui, kuin hänen suussaan olisi ollut karvas maku. Margan hänelle puoleksi uskomat salaisuudet palasivat jälleen hänen mieleensä.

— Vaimosi odotti minua, hän virkkoi, kuin itsekseen. Hän on hyvä, eikö niin?

— Hyvä ja kunnollinen. Hän on hyvin työteliäs ja elää yksinomaan kotia, minua ja tyttöämme varten. Huomenna saatte nähdä hänet. Me muutoin olemme täydelleen yhtä mieltä. Koko omaisuus on tosin hänen, mutta minä puolestani uhraan kaiken työni ja voimani tehdäkseni sen korkoa tuottavaksi. Tänään minun olisi pitänyt tulla teitä vastaan. Muttä siitä ei tullut mitään, minun kun täytyi lähteä matkaan pitämään perheen puolta. Ja ajattelin, että hän, isäni, sen hyvin ymmärtää ja on siitä mielissäänkin.

— Teit todella siinä oikein.

— Ja omaisuus tuottaa hyvin sentähden, etta minä olen tällainen. Toisen käsissä kaikki olisi mennyt hukkaan. Teen tilin Margalle joka kolikosta, ja itse elän kuin poika talossa, sen Margakin myöntää. Oh, hän jatkoi koroittaen ääntään ja pullistaen rintaansa, ei kukaan voi väittää, ettei minusta ole tullut kunnon miestä, vaikka karkasinkin kotoa ja palkitsin hyväntekijäni kiittämättömyydellä.

Tämä kosketteli opettajan salaisimpia ajatuksia. Mutta hän ilmaisi epäröimättä mielipiteensä. Hän esiintyi mielellään oikaisijana, tapa, joka kenties oli jäänyt häneen kouluajoilta. Olihan hän aina, kun joku poika oli salaa tehnyt pahaa, koettanut houkutella hänestä esille totuutta ja valaista hänen sieluaan selvittämällä hänelle tuota pahaa. Hän sanoi siis aivan tyynesti Antoniolle:

— Jos Marga koettaa saada sinut mustasukkaiseksi, niinkuin mainitsit, ja joutuu tuohon hermostuneeseen tilaan, niin hänellä kai on siihen aihetta. Nainen, joka on täysin onnellinen, ei ajattele sellaisia seikköja.

— Mitä me oikeastaan tiedäme naisista! Kaikki he ovat, varsinkin rakkausasioissa, vähän hassuja. Marga oli mustasukkainen ensimmäiselle miehelleenkin, joka ei totisesti ollut mikään kauneuden perikuva. Hän juoksi tämän jäljessä öisinkin ja kertoo itse seuranneensa häntä kalaretkillekin. Kerran myrsky yllätti heidät, niin että hengenlähtö ei ollut kaukana. Minulle hän ei koskaan ole näyttänyt mustasukkaisuuttaan, mutta luulen silti, että hänessä sitä on tai ainakin oli aviomme ensi vuosina.

— Avio on pyhä, opettaja sanoi vakavasti, eivätkä sellaiset pilvet saa sitä pimittää, varsinkaan kun on lapsia. Mies, joka solmii avioliiton, ottaa hartioilleen vastuun Jumalan edessä. Hän on viljelijän kaltainen, joka on ottanut tehtäväkseen kasvattaa uusia, terveitä ja voimakkaita taimia huostaansa uskotussa maassa. Lapset ovat elämän kukkia.

Antonio tuprutteli sauhuja piipustaan hiukan suutuksissaan, kun saatettiinkin epäillä hänen oivallisia aviomiehen ja isän ominaisuuksiaan.

— Aviossa on todella suuri edesvastuu, hän viimein virkkoi käyttäen jälleen tuota mahtipontista äänensävyä, joka teki epäiltäväksi hänen sanojensa vilpittömyyden. Mutta jos tekin olisitte ollut naimisissa, tietäisitte, kuinka taitava ja kärsivällinen täytyy olla voidakseen ylläpitää sopua, ettekä soimaisi miestä, joka joskus lähtee kotoa viattomalla tavalla huvittelemaan.

— Siinä nyt ollaan! Myönnät siis, että joskus menettelet väärin vaimoasi kohtaan.

— Väärinkö? Väärin menettelee mies, joka riistää rakkautensa vaimoltaan ja ennenkaikkea hänen omaisuutensa. Minä puolestani voin vannoa, että en koskaan ole tuhlannut ropoakaan naisiin jo siitäkin syystä, etteivät he sitä ansaitse. He ovat kaikki enemmän tai vähemmän lutkia — hän vakuutti sylkäisten kauas — ja nepä juuri juoksevat miesten perässä, varsinkin kun mies — sanottakoon se aivan vaatimattomasti — on nuori ja vahva niinkuin allekirjoittanut. Toiselta puolen juuri sentähden, että aivan uhkuu terveyttä, tarvitsee huvitusta. Eikä hyvä puoliso, jollainen Marga on, oikeastaan ole siitä pahoillaan. Emme enää elä vanhaan aikaan, ja Salomokin oli useamman kuin yhden naisen tarpeessa.

Opettaja lakkasi polttamasta. Hän tunnusti, että kaikki, minkä Antonio oli sanonut, oli järkevää; mutta silti tämän sanat herättivät hänessä tyytymättömyyttä ja vastenmielisyyttä.

— Sillä tavoin joutuu paheen liejuun, hän huomautti, kuitenkin mielessaan se surullinen vakaumus, että toinen ei häntä käsittäisi. Ymmärrän harha-askelen, joka aiheutuu rakkaudesta, mutta en sellaista, joka johtuu riettaudesta. Miehen pitää tyytyä yhteen naiseen ja naisen yhteen mieheen, se on Jumalan käsky, sitä vaativat elämän laitkin. Tiedän, että jos olisin mennyt naimisiin, en koskaan olisi pettänyt vaimoani.

— Juuri siitä syystä olette visusti varonut ottamasta itsellenne vaimoa.

Opettaja ei heti vastannut, mutta hänen kasvonsa, jotka olivat olleet kelmeät kuin hänen lasinsa, hulmahtivat äkkiä punaisiksi. Oliko se halveksimista, tunnonvaivaa, mielipahaa vai häpeää? Ehkä kaikki nämä intohimon veriset kukat yhdessä olivat järkyttäneet hänen mielenrauhaansa.

— Rakas poikani, hän sanoi ensi kertaa mainiten häntä tällä nimellä, olet ehkä oikeassa. En voi arvostella sellaista, mitä en tunne. Ja minä ja sinä, me edustamme ikäänkuin todellisuutta ja unelmaa. Mitä sinä tiedät minusta? Et ainakaan tiedä, puhunko ehkä kokemuksesta sentähden, että olen elänyt ja hairahtunut, ja annanko sinulle neuvojani suojellakseni sinua suruilta.

Mutta nuori mies oivalsi ainoastaan hänen sanojensa ulkonaisen puolen.

— Tiedän aina tarkoin, kenen kanssa olen tekemisissä, hän virkkoi melkein töykeästi. Olen oppinut tuntemaan maailman ja ihmiset liian hyvin antaakseni enää petkuttaa itseäni. Ei kukaan voi tehdä minulle pahaa.

— Suru ei tule toisista, se tulee omasta itsestämme ja luonnosta.
Tänään olet vahva — entä huomenna?

— Huominen on Jumalan kädessä, toinen virkkoi hilpeästi kaataen itselleen viimeisen lasillisen viiniä ja ravistaen ylösalaisin käännettyä pulloa, ikäänkuin siinä vielä olisi piillyt viinitilkka. Mutta hän ei juonut. Hänen mieltään pahoitti, että kasvatusisä oli niin alakuloinen. Mutta hän ajatteli samalla, että mies, joka ei juo, aina hieman saarnailee ja on ikävä. Nuori mies tahtoi saada hänet paremmalle tuulelle, niin että hän viettäisi edes jonkin hauskan hetken. Aluksi hän siis kosketteli hauskempia asioita.

— Kun tässä puhumme Margasta, tahdon kertoa teille, miten tulin hänet tuntemaan.

Ensin hän meni katsomaan, oliko Ornella todella vetäytynyt keittiön vieressä olevaan pieneen huonepahaiseensa. Hän palasi ja istuutui entiselle paikalleen juoden huomaamattaan viimeisen lasillisensa viiniä.

Tuo tyttö on niin hirveän utelias. Näyttää siltä, kuin hän ei välittäisi mistään, mutta aina hän silti heristää korviaan. Ohimennen sanoen, Marga kaikin mokomin tahtoo pitää häntä talossa, sillä tietäkää, että vaimoni olisi mustasukkainen palvelijattarille, mutta Ornella taas on sukua hänen hellästi rakastamalleen Adelmolle.

— No niin, hän jatkoi hiljaisella äänellä ja hilpeänä, kuten ehkä muistatte, minulla oli täällä toimi tullilaitoksessa, ja valmistauduin karabinieerialiupseeriksi. Minulla oli vakavat, korkealle tähtäävät tuumat. Toivoin ennen pitkää pääseväni vääpeliksi ja aikaa myöten kenraaliksi! Miksikäs ei? Lujasti ponnistellen ehkä olisin tämän korkean arvon saavuttanutkin. Siihen aikaan en ajatellut naisia. Olin pyytänyt siirtoa kaupunkiin, jossa saattaisi paremmin opiskella, mutta myös päästäkseni täällä asuvan aliupseerin rouvan komennon alaisuudesta. Tuo nainen pakotti meitä solttuja raatamaan puutarhassaan, joka on Margan viinitarhan rajoilla.

"Marga oli vähää aikaisemmin jäänyt leskeksi, eikä häntä koskaan näkynyt. Tunsin hänet vain nimeltä, tai oikeammin kuulopuheista. Juoruttiin paljonkin hänen miesvainajastaan, kerrottiin, että tämä oli ollut itävaltalaisten urkkijana, että hän oli löytänyt aarteen ja varastanut sievoisen rahasumman vanhalta tädiltään, joka oli kasvattanut hänet ja joka sittemmin kuoli surusta. Työskennellessäni aliupseerin vaimon puutarhassa katselin Margan tiluksia ja huvilaa tavallani ivallisen uteliaana ja ajattelin leskeä, joka ei kokonaiseen vuoteen ollut liikkunut ulkoisalla, vaan istui kotona itkien mokomaakin miestä, joka — niin huhuiltiin — oli rikastunut vaimonsa kautta ja jättänyt hänelle kaiken omaisuutensa.

"Tosiasiassa ajattelin, että Adelmo varmaankin oli ansainnut kalastuksella suunnattomasti rahoja sodan aikana, sillä hänen veneensä kävivät kalassa silloinkin, kun se oli kiellettyä. Mutta ihmisillä on aina puhumista miehestä, joka on rikastunut, ja siihen aikaan puhuttiin pahaa Adelmosta, niinkuin nyt puhutaan pahaa minusta, joka olen nainut hänen leskensä. Ja monet sanovat, että nain hänet rahojen tähden, vaikka menin naimisiin rakkaudesta.

"Rakastin häntä jo ennenkuin hänet tunsin, ja hän oli totisesti ensimmäinen rakkauteni.

"Olin silloin melkein vain poika, ja vaikka olin kuljeksinut maailmalla enkä ujostellut naisia, en ollut vielä koskaan ollut todella rakastunut.

"Kun aliupseerin vaimo tuli puutarhaan valvomaan työtäni, hän aina puhui minulle salaperäisestä naapurinaisesta ja sanoi, että tämä oli hyvin kaunis ja oli herättänyt suurta intohimoa monessa miehessä, muiden muassa Adelmon veljessäkin, joka oli toivottoman rakkautensa tähden lähtenyt Jaavaan, missä onneksi yhä vielä oleskelee. Ja hän kertoi, ettei edes ollut mahdollista nähdä tuota naista, hän kun ei ottanut vastaan muita kuin lähimpiä sukulaisiaan eikä enää koskaan tahtonut liikkua kodistaan mihinkään, uskollisena miehensä muistolle.

"'Lyödäänkö vetoa, että minun sittenkin onnistuu nähdä hänet?' sanoin aliupseerin vaimolle eräänä lokakuun päivänä. — 'Ei kai tuossa ovettomassa ja ikkunattomassa talossa sentään asu ihmissyöjiä! Vannon, että minun onnistuu tavata tuo Marga rouva hänen omassa huoneessaan.'

"Aliupseerin vaimokin oli kaunis, veikeä nainen, joka kernaasti seurusteli kanssani, ja luulenpa, että hän juuri sen vuoksi piti minua työssä puutarhassa, huvitellen alinomaa ja kiihoittaen minua puhumalla rakkaudesta, naisista ja varsinkin Margasta.

"'Mies voi tehdä kaiken, mitä tahtoo', hän sanoi merkitsevästi.

"'Mutta käyköön miten tahansa, te olette todistajanani, että tarkoitukseni on ainoastaan saada läheltä nähdä tuo kuuluisa kaunotar.'

"Tunnustan suoraan, että aliupseerin vaimo avusti minua yrityksessäni ja salli minun tehdä aukon pensasaitaan, jotta voisin päästä puutarhan viereiselle pihalle. Kuten jo mainitsin, oli lokakuu ja vielä lämmintä kuin kesällä. Kasarmissa nukuimme ikkunat auki ja omasta kämpästäni saatoin lehtimajan lomitse nähdä Margan ikkunan valon.

"Ja eräänä yönä tunkeuduin tuolle pihalle huopakengät jalassa vallan kuin salakuljettajia vaaniessamme, ja hiivin hiljaa eteenpäin. Unhotinpp, mainita, että olin hieronut ystävyyttä väenrakennuksen koiran kanssa, joka usein tuli pensasaidan ääreen haukkumaan kanojamme. Viskasin sille joskus makupalan, ja kuten tunnetaan, koirasta tulee suun välityksellä ihmisen ystävä. Se alkoi haukkua minun päästyäni pihaan, mutta tultuaan lähemmäksi ja huomattuaan minut tuttavaksi se rauhoittui. Sitten se iloisena juoksi edelläni, kuin olisi tuntenut hyvät aikeeni ja näyttänyt minulle tietä.

"Näin saavuin lehtimajaan. Olette kai huomannut, että Margan ikkuna on matalalla? Laskeuduin polvilleni ja konttasin lähemmäksi paremmin nähdäkseni. Ja onni suosi minua, jopa liiaksikin.

"Marga, jonka luulin paraikaa rukoilevan miesvainajansa sielun puolesta, huuhteli käsivarsiaan ja kaulaansa, niinkuin hän vieläkin tekee, ennenkuin menee levolle. Näin hänet siinä hartiat ja rinta paljaina, hiukset käärittyinä solmuun päalaelle. Hän oli kaunis kuin marmoripatsas. Hänen pyyhkiessään ja hieroessaan vahvasti pyyheliinalla ihoaan, se kävi ruusunpunaiseksi. Hän nosti nuorekkaita käsivarsiaan, käänteli ja väänteli niitä ja tarkasteli niitä kauan. Sitten hän tarkkaavaisesti katseli sydämenmuotoista syntymämerkkiä, joka hänellä on keskellä povea. Minä heittäydyin melkein pelästyneenä maahan ja jäin siihen makaamaan, kunnes hän sulki ikkunaluukut, ja kaikki oli hiljaista.

"Mutta en puhunut mitään aliupseerin vaimolle päättäen jatkaa peliäni senkin uhalla, että menettäisin vedon. Eräänä yönä Margan renki huomasi minut ja oli vähällä ampua minuun luodin pyssystään. Sanoin, että virkani perusteella muka olin oikeutettu käymään, missä halusin, ja koska olin kuolettavasti rakastunut Margaan ja kiihkeästi halusin puhua hänen kanssaan, lisäsin, että minun tehtävänäni oli suorittaa kotitarkastus hanen huvilassaan. Koko talo joutui mullin mallin. Marga, joka asui kahden palvelijattarensa kanssa, pelästyi niin kovin, että minä sain tunnonvaivoja, kun olin häntä häirinnyt; Rengin äiti ja vaimo riensivät paikalle tukka pörrössä kuin raivottarilla, koira ei enää ollut hillittävissä, vaan alkoi haukkua, kuin pannen vastalauseen kaikkea tätä joutavaa hälihää vastaan.

"'Hyvä', sanoin Margalle,'"minun on käsketty tarkastaa huvilanne kuistikkoa, sillä näyttää siltä, kuin joku teidän tietämättänne olisi piiloittanut sinne sotakieltotavaraa.'

"Hän ei vastustellut. Hän antoi minulle kuistikon avaimen ja käski rengin saattaa minut sinne. Sanoin, että hänenkin läsnäolonsa oli tarkastusta toimeenpantaessa välttämätön, ja hän tuli mukaan. Tietysti ei sieltä löytynyt mitään, mutta panin merkille, että kuistikosta johti ullakolle pieni ovi, jonka pyysin Margaa avaamaan. Hän lähetti rengin noutamaan avainta. Kun olimme kahdenkesken, heittäydyin hänen eteensä ja pyysin anteeksi. Te itse olette se sotakieltotavara, jota etsin. Olen keksinyt tämän juonen saadakseni tavata teidät, kun se ei muuten käynyt päinsä.

"Ensin Marga väistyi säikähtyneenä, mutta purskahti sitten äänekkääseen nauruun ja sänoi hieman murtaen: 'Olettepa te perin hassu!'

"Mutta kun sitten keskellä päivää tulin häntä tervehtimään, hän ei ainoastaan ottanut minua vastaan, vaan lähetti päällepäätteeksi palvelijattaren asialle, niin että saatoimme olla kahden ja puhella häiritsemättä."

* * * * *

Marga nousi seuraavana päivänä aamun sarastaessa. Ja tuntui, kuin auringon nousu olisi kirkastanut talon, joka ilman häntä piili pilvissä.

Kun opettaja siistinä ja tukka huolellisesti kammattuna astui keittiöön, Marga oli jo siivonnut huoneet, käynyt renkituvassa, puhutellut lehmiä, varsaa ja tammaa, kanoja ja ankkoja, koiraa, puita ja kukkia.

Nyt hän jo puhutteli keittiön astioita. Ei ollut mitään niin vähäpätöistä, johon ei hänen elämis- ja liikkumisilonsa olisi kohdistunut.

Opettajalta ei jäänyt huomaamatta, että emäntä lakkaamatta lausui Ornellalle moitteen sanoja. Ja tämä vastaanotti ne ääneti ja liikkumatonna kuin kuvapatsas.

Marga muutoin rauhoittui pian ja alkoi nauraa ja puhua pikkutytön kanssa, ikäänkuin hän olisi ollut aikuinen, ja hänenkin, apen kanssa, kuin olisi tahtonut häntä kaikkien elämänsä tarjoamien arvojen todistajaksi.

— Näettehän, Antonio on jo lähtenyt kotoa edes nauttimatta kulausta vettä. Hän on jo mennyt hoitamaan asioitamme, kun toinen vielä venyisi vuoteessaan herrasmiehen tavoin. Kaikki käy hyvin perheessä, jossa noustaan varhain ja jossa jokainen täyttää velvollisuutensa.

Tarjotessaan kahvia ja maitoa ja leikellessään tarjottimella edellisestä illasta säästyneitä leipäpalasia hän kysyi pienokaiselta:

— Oletko rukoillut aamurukouksesi? Oletko rukoillut isoisänkin puolesta?

— Saattepa nähdä, isoisä, että tuosta tytöstä tulee oikea nainen, että hän itse saa nauttia onnesta ja — jakaa sitä muillekin. Hän saa opiskella latinaakin, jos Jumala niin suo, mutta hän ei silti laiminlyö talon askareita. Vanhempien ja teidänkin antama hyvä esimerkki on varmasti häntä hyödyttävä. Ja kuinka kaunis tuo tyttö on, ja kuinka kiltti. Hänen vertaistaan ei ole maailmassa. Mutta mitä teetkään, Ola, sinä häijy lapsi? Sinä katkeroitat koko elämäni tässä maailmassa.

Ja ellei opettajan läsnäolo olisi suojellut tyttöä, äiti olisi antanut Olalle aika korvapuustin. Sillä käyttäen hyväkseen äidin innostusta uhkuvaa ylistelyä tämä veitikka oli kumartunut ja kaatanut osan maidonsekaisesta kahvistaan koiran selkään. Eläin oli jäänyt kotiin, kun isännän ei tarvinnut mennä satamaa kauemmaksi, jossa purettiin kalalastia veneistä. Mutta näytti siltä kuin se olisi jäänyt kotiin vasiten tutustuakseen lähemmin vieraaseen ja häärinyt hänen ympärillään nuuskien ja tutkien häntä tarkoin ja tehden itsensäkin tuttavaksi. Opettaja taas öli liikutettu huomatessaan tämän melkein inhimillisen kiintymyksen tarpeen ja heitteli sille leipäpaloja, jotka eläin punaisella kielellään sieppasi ilmasta. Silloin sen selässä oleva musta täplä kiilsi kuin sametti, ja koko eläin värisi ilosta ja kiitollisuudesta.

Kissa sitävastoin ei suvainnut lähestyä. Se halusi voimakasta herrasväen ruokaa ja loikoi mukavassa asennossa tuolilla, häntä ja käpälät kokoon vedettyinä odöttaen kuin pieni tiikerinjuovainen marmorisfinksi Ornellan paluuta ostoksilta.

Opettaja piti paljon tällaisista pienistä kotoisista tuokiokuvista, ja hän tunsi olevansa raamatullisen ilmakehän ympäröimänä, jossa hengitti helpommin.

Margan levoton hahmo, yllään haalistunut ja huolimaton puku, joka ei silti rumentanut kauniin joustavan vartalon hienoutta, hopeanvalkeita vilkkaita kasvoja ympäröivät järjestämättömät hiukset, pistivät vastakohtana silmään tuosta ympäristösta. Ja opettaja tunsi, että naisen ilmaisema ilo oli hieman samanlaista kuin hänen sanansakin: välkkyvä harso, jota hän liehutti toisten edessä pettääkseen heitä ja pettääkseen itseäänkin.

Kun Ornella palasi ostoksiltaan ja pöytä peittyi paperipusseihin ja vihanneksiin, jotka vielä olivat kosteita, kun kahvikuppi kaatui ja kissa kavahti pystyyn, itsepäisesti hakien lihaa, Marga vähän hermostui. Hän tuuppasi syrjään Olan, joka niinikään kaiveli pusseja, saaden riisiryynejä ja jauhoja valumaan esiin, ja alkoi torua Ornellaa.

Silloin opettaja ehdotti, että hän, tyttö ja koira lähtisivät kävelylle, ja tämä ehdotus otettiin kiitollisesti vastaan.

Ja niin he kävelivät kaikki kolme pieninä ja yksinäisinä aava rannikko ja meren sinitaso edessään.

Alastoman rannikon edessä, joka vielä on vapaana ihmisjalan jäljistä, leviää niittyjä, joita peittää heinä ja pienet keltaiset ja punasinervät kukat, jotka näyttävät lasista tehdyiltä. Kaikki on hohtavan kirkasta kuin lasi ja kimmeltää kuin jalokivet: taivas, vesi, näkinkengät, hietakin, joita aalto väistyy ja josta aurinko heijastuu kuin kuvastimesta. Ennen kaikkea vetää opettajan ja Olan katseita puoleensa iso hohtava kolmio, joka on levitetty niityn ruohikkoon. Purjekangas, jonka vanha merimaalari on sivellyt safranivärillä ja jota hän nyt maalailee tunnontarkasti puristaen värejä ympärillä nojallaan olevista putkista ja silloin tällöin poistuen matkan päähän paremmin arvostellakseen taulun vaikutusta.

Sen yläpäässä näkyy aurinko punaisena lähetellen pitkiä harvoja säteitään, jommoiselta se näyttää noustessaan merestä. Alempana keltainen juova erottaa kankaan yläpuolen alaosasta, ja vaikka taulun värit kauttaaltaan ovat kirkkaita, saa sen vaikutuksen, että epämääräinen kaista, joka muistuttaa hiekkarantaa, erottaa tämän yksinkertaisilta viivoiltaan suurpiirteisen maiseman kahteen osaan. Ylhäällä säteilee auringon ääretön loisto, alhaalla, missä safrani vaihtuu savenväriksi, vallitsee maankamara, joka ottaa elämänsä tuolta valolta.

Kankaan heleään yläliepeeseen maalari lopuksi kuvaa kukon, Jolle hän antaa granaattiomenan värin. Ja tämäkin vertauskuva saa ajattelemaan toivoa ja rakkautta uhkuvaa uutta päivää.

Ja opettaja tuntee sydämessään taikauskoista iloa; onhan kaikella hänen mielestään nyttemmin vertauskuvallinen ja satumainen merkitys.

* * * * *

Hän ja hänen kaksi kävelytoveriansa jäivät siihen hetkeksi katselemaan. Birba, koirakin, jonka näytti olevan vaikea käsittää maalauksen merkitystä, juoksenteli sen ympärillä älyttömyydessään haukkuen kukkoa, ikäänkuin olisi pelännyt, että se ilmielävänä kopsahtaisi alas tuuliviirin huipusta, jopa se haukkua nalkutteli itse viiriäkin. Lopulta sen huomio kääntyi paikalle saapuvaan pieneen koiraan. Molemmat juoksivat toisiaan vastaan, pyörivät nuuskien toinen toisensa ympärillä, hyppivät vuoroteilen ylös ja alkoivat toisiaan puraisten kieriskellä pehmeässä ruohikossa pelmuten ja leikitellen kuin lapset, jotka jo kauan ovat tunteneet toisensa:

— Ihmiset päinvastoin, opettaja sanoi, yrittäen päästä puheisiin maalaajan kanssa, kohdatessaan toisensa ensi kertaa, pitävät toisiaan vihollisina.

Maalaaja kohotti välinpitämättömästi sinisiä silmiään häiriytyneenä muukalaisen tungettelevasta uteliaisuudesta ja työnsi syrjään tytön, joka tuli liian lähelle kangasta. Silloin tyttö koetti yhtyä koirien leikkiin, mutta isoisä vei hänet lempeästi pakottaen pois. Birba ei toistuneista kehoituksista huolimatta tahtonut jättää uutta ystäväänsä, ennenkuin tämä kyllästyi sen seuraan.

Merenranta oli aivan tyhjänä ihmisistä. Ola koetti vetää isoisää vasemmalle aallonmurtajaan päin, joka näytti maata ja merta yhdistävältä sillalta ja josta erosi mustia ihmiskuvioita, sinimeri taustana. Mutta isoisä tunsi vetovoimaa oikealle, suureen hiljaisuuteen ja aavaan yksinäisyyteen, sinne, missä hiekkarannan viivat hukkuvat siniautereisiin, jotka häipyvät etäisiin taivaanrannan vuoriin.

— Onko sinun kotisi tuolla kaukana? Ola kysyi ja opettaja säpsähti ja puristi tytön pientä lämmintä kättä, sillä lapsi oli hiipaissut hänen omaa ajatustaan.

— Ei se ole minun kotini — se on hyvin kaukana, ja ajattelin juuri sitä.

— Onko sinun kotiseudullasi merta?

— Ei ole. Siellä on vuoria, katsohan, jotka ovat kuin nuo sotamiesten hiekasta rakentamat vallit, mutta paljoa isompia ja korkeampia ja niillä kasvaa puita ja pensaita.

— Onko siellä ihmissusiakin? tyttö kysyi hiukan säikkyneenä kaikesta tuosta oudosta suuruudesta.

— Ei toki, lemmikkini! Ihmissusia ei ole ollenkaan olemassa.

Tyttö väittää vastaan, ei tahdo, että voimakkaat perinnäisuskomukset häneltä riistetään, ja pysähtyy äkisti.

— Ehei, ihmissusia on olemassa! Kuulin niiden ulvovan yölla, kun kaikki on hiljaista: huu, huu!

Ola puraisee hiukan isoisän kättä korostaakseen väitettään.

— Hyi, kuinka kamalaa! vanhus sanoo ollen säikähtyvinään ja hellittää tytön käden puhaltaen omaansa. Pois, pois, ihmissusi!

Tällakin kertaa tytön nauru tuntui hänestä säteilevämmältä kuin meri ja kukkivat niityt. Ja hän melkein pelkäsi tätä onnenhetkeä, vaikka käänsi päänsä sivulle salatakseen, että hänkin nauroi.

— Nyt taas leikimme, tyttö sanoi jälleen tarttuen hänen käteensä.

Ja he leikittelivät kuin äskeiset koirat rannalla, kuin kalaparvi matalikolla, kuin pienet punasinervät perhot, jotka siivillään hipoivat aaltoja.

Kun Ola lopulta kävi vallattomaksi ja todella puri isoisää käteen, vanhus nousi ja sanoi ankarasti:

— Hauska leikki ei saa jatkua liian pitkään. Jos sitä kestää kauan, se käy ikäväksi.

* * * * *

Sitten he lahtivät katsomaan pursien paluuta kalasta, ne tulivat rantaan kaksittain, kuin aviopuolisot hauskalta kävelyltä. Ne soluivat arvokkaasti kanavaan, ja niiden tultua satamaan yksi kalastajista kiipesi notkeana kuin apina sillan kaiteelle ja tarrautui kiinni sillan laitaan, josta käden käänteessa keikahti sillalle. Toveri heitti hänelle touvin, jonka hän köytti hyökysillan kiveen kiinnitettyyn rautarenkaaseen. Ja pursi kellui siinä kuin vangittu nöyrä siivekäs eläin, huojuen hiljaa, kunnes pysähtyi tyynellä vedenkalvolla, joka selvästi heijasti sen kuvan.

Toinen toisensa perästä ne järjestyivät pitkin aallonmurtajan laitaa purjeet välkkyen ilmassa ja vedessä. Eräät niistä olivat ihan kuin tatuoituja, niin täynnä paikkoja, jotka pistivät silmiin purjekankaasta. Ja ympärille levisi juhlatunnelma, kuin kulkue olisi liikkunut ohi kultakangas-lippuineen ja hopeasauvoineen.

Ola osoitti isoisälleen muutamien uusien pursien metalliheloja ja veistokoristuksia: sinisiä vanteita, hopealevyjä, jopa kukkamaljakkoja erotti aluksen mustasta tervasta. Mutta enimmin tyttöä miellytti punasilmäinen lohikäärme, joka oli kauttaaltaan kullattu, ja joka törrötti veneen kokassa välkkyen päivänpaisteessa kuin epäjumalankuva. Ola näytti isoisälle myös isänsä alukset, mutta ei ollut erityisen ylpeä niistä. Niitä oli neljä jotenkin pientä ja vanhaa, vaikkakin korjattua ja valkoiseksi maalattua venettä. Jos niillä olisi ollut valkoiset purjeet, ne olisivat näyttäneet kahdelta kyyhkysparilta, niin likekkäin ne olivat suudellen toisiaan vuorotellen. Niiden nimet San Giorgio ja Nicoletta, Gabbiano ja Maria Margherita, oli maalattu koukeroiden koristamilla isoilla sinisillä kirjaimilla.

Niiden purjeet olivat yksinkertaiset, heleän safraninväriset, uutuuttaan hohtavat ja sopusoinnussa uuden omistajan kuumaverisen ja uskaliaan luonteen kanssa.

Veneissä kalastajat liikkuivat ääneti paljaat jalat märkinä merivedestä ja iho suolan kyllästämästä ilmasta ruskettuneena, noukkien kaloja hämmästyttävän nopeasti. Muutaman hetken kuluttua korit olivat täynnä isoja vihreitä, limaisia kampeloita, hopeankiiltoisia piikkieväkaloja ja lihavia karppeja. Punaruskeat merikravut viskattiin ylenkatseellisesti syrjään samoin kuin kelpaamattomat pikkukalat, jotka olivat suomuttomia ja liukkaita kuin madot.

Sitten kalakorit asetettiin käsirattaille, ja kalastajat, jotka näyttivät suoraa päätä meren aalloista nousseilta, alkoivat vetää niitä, korjattuaan kalasaaliinsa niinkuin maamies kokoaa viljasatonsa.

Ola, isoisä ja koira seurasivat heitä. Siellä täällä hyökysillan kivillä loikoi kuollut pieni kala, joka oli tipahtanut koreista. Opettaja varoi niitä tallaamasta tuntien sääliä, jota isot kalat eivät olleet hänessä herättäneet. Ja Ola, joka taas melkein arvasi hänen ajatuksensa, noukki niitä pienillä sormillaan ja heitti ne mereen, ja vesi aukeni ja sulkeutui taas kuin pieni nielaiseva suu.

— Rupeavatko ne jälleen elämään, isoisä? Tuskinpa vain? Kun kerran kuolee, ei enää rupea elämään.

Opettajan sydän vavahti taas, sillä synkkä muisto sukelsi esiin keskeltä tätä meren rannan loihtimaa suurta valoisaa onnea.

Vaistomaisesti hän seurasi Olaa, joka veti häntä perässsään kulkien varmana samannepäin kuin kalastajat. Hän tunsi heidät kaikki, ja kaikki he tunsivat hänet. Ola tiesi veneiden pienten koirien ja kissojen nimetkin ja tervehti niitä somasti hymyillen ja päätään nyökäyttäen.

Tietäen olevansa isoisälle hauska näky hän pakotti tämän pysähtymään ja katselemaan miestä, joka istui onkimassa. Mies, tavallinen porvari, istui sillan laidalla ja piteli kädessään vapaa, jonka siima upposi veteen. Hän istui liikkumatta pää kallellaan ja näytti siltä kuin olisi rukoillut: "Herra Jumala, lähetä minulle kaunis iso kala, niin että voin viedä sen kotiin, paistattaa sen ja syödä sen perheeni kanssa, amen!"

Lapsin seisoi vaieten katselemassa, ja kaikkien kasvoissa kuvastui kuin suuren tapauksen odotus.

Isöisäänkin tarttui noiden toisten uteliaisuus, melkeinpä jännitys, ja hän ajatteli, että moinen työ ehkä sopisi hänellekin.

Vesi värähteli siiman ympärillä, joka vaipui syvemmälle veteen. Mies nosti äkkiä vapaa, ja lasten suut aukenivat ikäänkuin nielläkseen jo valmiiksi paistetun oivallisen kalan. Mutta pettymyksen pilvi peitti katsojien ja samalla ilkkuva hymy onkijan kasvot, sillä siiman päässä kieppui vain koukkuun kiinnitetty surkea kuollut syöttikala, joka kiilsi kuin korvakelluke.

Mutta onkija ei masennu eikä välitä katsojien levottomuudesta. Samoin kuin hänen ei ole tapana kertoa kenellekään pyydystämisensä tuloksista, hän ei liioin ilmaise omaa pettymystään ja aina uusiutuvaa toivoaan.

Hän upottaa uudelleen hitaasti siimansa veden pehmeään syliin, taas hän kumartuu odottamaan.

— Ola, lähdetään jo, isoisä sanoo, puristaen ja pudistaen tytön kättä.
Mutta tyttö ei suostu lähtemään, vaan pyytää häntä vielä odottamaan.

Onkimies nykäisee vavan ylös hämmästyttävän nopeasti, ja ennenkuin läsnäolijat vielä huomaavat, mistä on kysymys, kaunis, melkein sininen kala pyristelee rajusti korissa, johon siima on sen paiskannut.

Ja nyt onkija karkoittaa pojat, jotka huutavat ilosta, ikäänkuin kala olisi heidän, ja hymyilee puoleksi ivallisesti, puoleksi ystävällisesti.

— Se parhaiten nauraa, joka viimeksi nauraa!

Hän herkeää hymyilemästä, kun isoisä, kumarruttuaan kuuntelemaan Olan kuiskaamaa neuvoa, kysyy, onko kala myytävänä.

Se on kaupan, sillä onkimies toivoo saavansa toisia kotiin vietäväksi. Hierotaan siis kauppoja, kimmeltävän uhrin jatkaessa korin pohjalla epätoivoista tanssiaan, sen korallikehäisten silmien himmenemistään himmetessä kuin hukkuvalla.

Sitten sen hypyt vähitellen käyvät lyhyemmiksi; kiemurteleva ruumis suorenee, kellahtaa pohjaan kupeelleen, maaten siinä viimeisen värähdyksen jälkeen hengettömänä, vatsa vaaleana ja evät laskeutuen kökoon kuin pienet viuhkat.

— Se on kuollut, poikaset kuuluttavat. Onkimies kätkee sen sanomalehteen kuin käärinliinaan ja ojentaa ostajalle. Ja sitten isoisä ja tyttö poistuvat pitkin auringonpaisteista hyökysiltaa. Heitä seuraa koira, joka on ollut läsnä tapauksessa silminnäkijänä tuntematta siitä erikoista mielenkiintoa, se kun ei välitä kalasta, olipa se raakaa tai paistettua.

Aallonmurtajan paalusto päättyi kanavan laitaa kulkevaan tiehen, joka äkkiä laajeni puiden reunustamaksi aukioksi, mihin oli kasattu hirsiä. Se oli kalastajien telakka ja samalla myyntipaikka.

Ola veti isoisän mukaansa sinne ja karkasi äkkiä hänen luotaan juosten miesten ja naisten ryhmään, jotka seisoivat kalakorien ympärillä. Tytön isä seisoi keskellä, lakki työnnettynä takaraivolle ja kaulahuivi kirjavana kuin kesäperho, joka koreili hänen sinisellä paidallaan. Tyttö syleili nauraen hänen sääriään.

Antonio kääntyi, huomasi opettajan ja tervehti häntä kättä heiluttamalla, mutta näytti tyytymättömältä hänen tulostaan. Ehkä hän ajatteli, ettei ollut oikea hetki esittää isoisäänsä tovereilleen. Nämä eivät muutoin näyttäneet ollenkaan haluavan tutustua muukalaiseen, eikä hänkään halunnut tulla heidän tuttavakseen.

Olihan hänellä jo mieluisaa seuraa, ja kun Ola, jonka isä lempeästi työnsi luotaan, palasi isoisän luo, tämä taas tarttui hänen pieneen käteensä kuin johonkin, mikä kuului yksinomaan hänelle, ja päätti olla enää päästämättä häntä pakenemaan.

Näin he katselivat kalahuutokauppaa matkan päästä ja melkein piiloittautuen, jotteivät olisi häirineet Antoniota. Huutokauppa tapahtui omituisella tavalla, eräänlaisen mystiikan värittämänä, mikä selitti osallisten vakavan mielenkiinnon, ankaran ihmeen ja silmistäkuvastuvan itsekkyyden.

Ensin huudettiin kori täynnä oivallisia karppeja, jotka loistivat kuin kosteat punaiset ruusut. Kookas, lihava mies, yllään avara musta takki, joka aallehti joka taholle, oli ryhmän päähenkilö ja huusi murteella muutaman sanan, jotka näyttiyät kehoittavan ostajia tekemään tarjouksensa. Silloin nämä yksitellen, sekä miehet että naiset, lähestyivät häntä, nousivat varpailleen, mies kun ei vähääkään kumartunut, ja kuiskasivat hänen korvaansa summan, jonka olivat halukkaat maksamaan.

Järkähtämättömän tyynenä mies siinä seisoi kuunnellen, kasvoillaan auringon kirkas heijastus, mutta ei näyttänyt tyytyväiseltä, koska huusi toistämiseen ja jälleen kuunteli salaisia tarjouksia. Tuntui siltä, kuin hän olisi ripittänyt kaikkia noita vakavia ihmisiä, jotka eivät keskenään vaihtaneet sanaakaan, vaan kiinnittivät kaiken huomionsa kilpailuun, josta heidän kohtalonsa näytti riippuvan. Lopulta tuo kalakori luovutettiin rotevalle naiselle, jolla oli mädälle kalalle lemahtava pörröinen tukka. Hän oli ainoa, joka nousematta varpailleen saattoi kuiskata kuuluttajan korvaan, hän kun pituudessa veti vertoja kookkaalle miehelle. Ja käsillään, jotka olivat yhtä limaiset kuin kalat, tuo nainen raivasi itselleen tietä, nosti korin maasta tyytyvaisena hymyillen kaloille, laski sen käsirattaille ja meni matkoihinsa välittämättä mistään muusta.

Ola puristi isoisänsä kättä, ja hekin poistuivat kulkien sen merituoksun vanavedessä, jota roteva kalanmyyjätär levitti jälkeensä. He astuivat kanavan laitaa pitkin kiemurtelevan tietä, joka imi väriä ja eloisuutta veneiden purjeista ja niiden vihreään veteen heijastuvasta kuvaimesta. Kanavan toisella puolella kohosi harmaana pilvenä tamariskijono, ja etäisyydessä hohti taivas kirkkaana piinioiden takana. Sitten tie teki mutkan, minkäjälkeen se suorana ja kiiltävänä kuin miekka upposi maiseman sydameen.

Tämä sydän oli pieni rantakivillä laskettu tori, oikealla oli kirkko ja vasemmalla vanha tumma kunnallistalo, keskellä vedetön suihkulähde. Kaiken yläpuolella levisi kaistale sinitaivasta katoksen tavoin. Tulijoita vastaan värähteli kirkonkellojen kalkatus ja kauppatorilta väen sorina.

Vaate- ja elintarvemyymälöiden hyvin varustetut näyteikkunat saivat luulemaan, että oltiin kaupungissa, ja isoisä olisi ehkä kulkenut hiukan eksyksiin ilman Olan varmaa opastusta.

Kaikkein ensiksi tyttö veti hänet torin lähimpaän kulmaan sen myymäläikkunan eteen, josta hän enimmin piti ja jonka täyttivät kuin museon kaikenlaiset kallisarvoiset ja mielenkiintoiset esineet: puetut nuket, onnea tuottavat alastomat, siivekkäät lemmenhaltiat, kiiltävät rannerenkaat ja lelut. Mutta isoisä ei ottanut kuullakseen tytön toivomuksia, sillä hänen, tuon entisen kasvattajan opetusmenetelmän ydinkohtia oli vakaumus, ettei saa tukea lasten kiintymystä hyödyttömiin asioihin ja esineisiin.

— Se nukke, jonka toin sinulle, hän sanoi lohduttaakseen lasta, on tuhatta kertaa kauniimpi kuin nuo, ja samalla se on onnea tuottava. Ja vielä vahvistaakseen lohdutustaan hän itse seisahtui toisen ikkunan eteen:

— Tässä on ainakin sellaista, mikä on hyödyllistä; katso, katso, kuinka kauniita leivoksia, rubiininpunainen kirsikka keskellä. Katso kuinka hyviä sokerileipiä, vielä tuoreita ja lämpöisiä kuin sinun pienet sormesi. Ja katso miten oivallisia kermaleivoksia, jotka näyttävät avaavan huulensa, niin että kerma tulee näkyviin, ja sanovan: syökää meidät, syökää, syökää! Emmekö osta niistä muutamia äidille?

He menivät leipomoon, joka kauttaaltaan tuoksui sokerille, ja hyllylle rakennetun leivospyramidin ylin leivos irroitettiin kuin kaunis teeruusu pensaasta ja tarjottiin Olalle. Tyttö sieppasi sen käteensä, kuitenkaan osoittamatta himokkuutta, ja tarkasteli sitä joka puolelta. Hän tunnusteli sitä ympäriinsä ensin sormella ja sitten kielellä, paremmin huomatakseen sopivan hyökkäyskohdan. Tämän löydettyään hän iski siihen kuin ahmatti pienet hampaansa. Vähitellen hänen haukkauksensa kävivät harvemmiksi, ja kun enää viimeinen pala oli jäljellä, hän otti sen pois suustaan, katseli sitä moneen kertaan, pienensi sitä pienentämistään ja söi sen muruttain. Viimeinen muru putosi lattialle ja hän otti senkin maasta.

Sellaista elämä on, opettaja ajatteli katsellessaan lasta. Sillä aikaa leipuri, jota tytön ahneus äitelytti, latoi pahvirasiaan ne leivokset, jotka opettaja oli ostanut kotiin viedäkseen.

* * * * *

Ola seurasi ylen tarkkaavaisena sokerileipurin hommaa, miten hän huolellisesti sitoi kolmivärisellä nauhalla tuon sievän valkoisen pahvirasian; ja kun nauhasta lopuksi oli muodostettu silmukka, josta oli mukava kantaa, tyttö nykäisi isoisän takinlievettä, pakottaen hänet kumartumaan ja kuuntelemaan salaisuutta:

— Anna minulle vielä yksi — —

Mutta isoisä tahtoi kasvattaa lasta ja epäsi pyynnön, tosin vastenmielisesti.

— Kunhan tulemme kotiin.

Mutta vähän lohduttaakseen tyttöä opettaja antoi hänen kantaa pientä pakettia, ja jälleen he menivät väkijoukkoon torille, jossa seurusteltiin kuin yhteisellä pihalla. Siellä kaikki tunsivat toisensa, ja Ola vastaanotti ja jakeli hymyjä oikealle ja vasemmalle vihännesmyyjättärien luodessa uteliaita katseita mieheen, joka oli hänen seurassaan.

— Onko tuo isoisäsi?

— On, se on isoisäni, tyttö vastasi ravistaen opettajan kättä ja ylpeillen hänestä, eikä hienotunteisuudessaan ottanut omenaa eikä herneenpalkoa, jota joku naisista hänelle tarjosi.

Mutta yhdelle heistä hän vastasi töykeästi ja väistyi syrjään. Tämä ei kaupannut vihanneksia, vaan oli tavallinen vanha kansannainen. Hän nojasi paksuun sauvaan; hänellä oli isot leveät jalat, jotka näyttivät halvautuneilta, ja musta huivi pienten kasvojensa ympärillä, jotka muodoltaan ja väriltään muistuttivat kurtistunutta päärynää.

— Jumala teitä siunatkoon! hän sanoi huolimatta Olan ynseydestä. Opettaja, joka luuli häntä kerjäläiseksi, tahtoi antaa hänelle kolikon, jota vanhus, näyttämättä kuitenkaan loukkautuneelta, ei ottanut. Hän pudisti vapiseväa päätaän, kuin olisi tahtonut sanoa: Rahat ovat hyviä olemassa, mutta sopuisaan yhteisoloon tarvitaan muuta.

Ja muitta mutkitta hän poistui hitaasti ja ääneti kuin kilpikonna.

— Kuka hän on? opettaja kysyi.

— Se on Leppä-huvilan eukko; hän varastelee lapsia.

— Sitä en usko. Missä tuo huvila on?

— Näytän sen sinulle. Äiti on kieltänyt minua menemästä sinne asti.
Mutta sinun kanssasi kai voin mennä?

Ja tyttö veti vanhusta rajusti mukaansa kovin innostuneena odottavaan kiellettyyn huviin. He kulkivat nyt vanhan kirkon ohi, joka taytti kokonaan yhden torin sivuista, ja opettajan päähän pälkähti mennä sisälle tuohon kirkkoon, missä Ola oli kastettu ja mihin hän ehkä kerran oli astuva morsiamena. Omasta puolestaan opettaja ei noudattanut mitään kirkon ulkonaisia menoja, hänellä kun oli sydämessään oma uskontonsa, varmuus, että Jumala on meissä ja että me olemme jumalassa, ja että kuulemme hänen läsnäolonsa omassa äänessämme. Mutta hänen vakaumuksensa oli, että kristinusko on yksinkertaisten sielujen ainoa lähtökohta, josta he voivat päästä täydelliseen Jumalantietoisuuteen.

Opettaja nousi siis kirkonportaiden ensimmäiselle astimelle mennäkseen sisälle, mutta Ola veti hänet takaisin ja oli vähällä sanoa: — Mitä teet siellä, oletko hassu? Mutta tyttö oli jo oppinut erottamaan hänen kasvojensa varjo- ja valoilmeet ja sanoi mielistelevän viekkaasti: Menemme sinne huomenna; huomenna on sunnuntai. Nyt äiti odottaa meitä.

Mutta siitä huolimatta hän vielä kääntyi pitkälle kävelylle. Hän vei isoisän takaisin asemalle johtavaan lehtikujaan, ja kun he olivat saapuneet kotihuvilaan johtavan tien päähän, Ola ei poikennut sille, vaan veti isoisänsä päinvastaiseen suuntaan.

Kauempana polku laajeni leveäksi tieksi pujoitellen hiekkasärkkien ja puutarhain välitse, jotka kuuluivat pensasaitojen ja tamariskien kätkemiin pikkuhuviloihin. Rannan puolella kohosi vielä jokunen ruohon peittämä pieni kunnas, ja siellä näki sodan aikana kaivettuja juoksuhautoja. Muutamat multavallit olivat niin korkeita, että ne kaihtivat näköalan merelle. Sitten tie kiipesi ylämäkeä, kaikki asutuksen jäljet katosivat, ja tuuheiden leppien jono peitti oikeanpuoleisen taivaanrannan.

Ola jätti pienen paketin isoisän huostaan ja puristi lujasti hänen kättänsä, ja tämäntästä hän kääntyi katsomaan taakseen pelon vallassa, joka jo oli helpottanut mutta vielä hiukan häntä vaivasi. Lopulta he saapuivat rautaportille, jossa oli metallilankaverkko ja joka sulki puiden ympäröimälle vanhalle harmaalle kaksikerroksiselle talolle johtavan tien. Talo näytti asumattomalta.

— Tässä asuu tuo vanha mummo, Ola sanoi, heiluttaen isoisän kättä, johon tämän paikan salaperäisyys ei näyttänyt tekevän erikoista vaikutustä.

Eikä tuossä huvilassä ollut mitään huomiota herättävää: se oli muiden maalaistalojen kaltainen, joita näkee syrjässä valtateistä, viljelysmailla lähellä rannikkoa. Sen vieressä oli viinitarha, jota väentupa vartioi. Hiukan kauempana taustassa oli punajuurikaspelto.

Enimmin kiinnitti Olan ja lopulta isoisänkin huomiota talon oikealla puolella leviävä aukio, jota ympäröivät sankan vihreän veden tavoin korkeiden puiden vavahtelevat varjot. Näistä varjoista pilkoitti muutamia yksinäisiä valkoisia marmoripenkkejä ja kaksi isoa pyöreätä märmoripöytää. Viileän alastomina, varisseiden lehtien kirjailemina ne herättivät opettajassa yksinäisyyden ja alakuloisuuden tunteen, joka varmaankin asusti tuossakin autiossa talossa. Ja Ola selitti hiukan epäröiden salaisuuden:

— Se on kirottu talo, tiedätkös! Pojat tappoivat isän ja pakenivat, mutta toinen heistä joutui kiinni ja vankilaan, ja nyt talo on sotaväen oma. Mutta soltut eivät asu siinä; siinä asuu toiselta seudulta tullut mies, ja tuo vanha mummo, joka varastaa lapsia.

— Entä äiti?

— Mikä äiti? Mummon äitikö?

— Ei, vaan häijyjen poikien äiti.

— Hän on kuollut. Tietysti hän on kuollut! tyttö huudahti lujasti, ikäänkin olisi tahtonut sanoa: Jös äiti olisi ollut elossa, ei tätä olisi tapahtunut.

— Onko siitä pitkä aika?

— Äidin kuolemastako? sanoi tyttö, joka noudatti täsmällisyyttä puheessaan.

Ei, vaan siitä tapauksesta?

Ola nosti pientä kättään ja pani suunsa suppuun.

— No niin! Sitä en tiedä. Siitä on ehkä sata vuotta; ehkä kaksi vuotta, hän lisäsi umpimähkään. Aikaan nähden hän ei noudattanut täsmällisyyttä.

— Olet oikeassa. Sellaisissa tapauksissa ei aika merkitse mitään. Tule, tule! vanhus sanoi vetäen tyttöä pois portilta. Ja he menivät istumaan tienviereen ruohoon ja kukkien keskelle, näköalanaan meri. Ola olisi tahtonut hieman leikitellä, juosta tavoittelemaan keltaisia perhosia, jotka halukkaasti lähentelivät häntä ikäänkuin houkutellakseen häntä seuraansa. Mutta hän pelkäsi vanhaa eukkoa ja kääntyi alinomaa katsomaan, tuliko vanhus jäljestä. Ja tämäntästä tyttö palasi isänmurhaan; siinä oli aivan kuin jonkinlaista sairaalloisuutta. Lopulta isoisä vaihtoi puheenaihetta.

— Sanohan Ola, onko Ornella jo kauan ollut teidän talossanne?

— Siitä päivästä alkaen

— Onko hän sinulle kiltti?

— Kyllä hän on minulle kiltti, mutta välistä hän lyö minua. Mutta minäkin olen joskus häijy. Panen perunoita jä neuloja hänen vuoteeseensa.

— Miksi?

— Siksi, että — — tyttö sanoi virnistellen, mikä kai merkitsi, etta häntä huvitti joskus tehdä pahaa.

— Ei pidä tehdä kenellekäan pahaa, opettaja aloitti saarnanuotilla, mutta oman äänensä kaiku herätti hänen mielessään samaa ahdistusta kuin äsken hyökysillalla.

Sitten he vähitellen palasivat kotia.

Äkkia Ola hellitti vahuksen käden jä kiiveskeli hänen kiellostaan huolimatta tienviereisille multavalleille uhaten jäädä sinne, ellei isoisä tullut auttamaan häntä alas. Ja kun tyttö ei saanut tätä oikkuansa tyydytetyksi, hän syöksyi ja ryntäsi isoisää vastaan niin rajusti, kuin olisi tahtonut lävistää hänet.

— Sinä alat ottaa itsellesi liian suuria vapauksia, isoisä nuhteli. Sinä olet huonosti kasvatettu. Mutta kyllä vielä totisesti saan sinut pysymään aisoissasi!

Isoisä oli täynnä siveellistä paheksumista, ja tyttö taivutti päänsä alas ja kulki nolostuneena matkan päässä edellä. Pienokaisen paljaat suorat sääret, jotka olivat sileät kuin vaaleanpunainen marmori, liikuttivat opettajan mieltä. Tuossa siis ne pylväät, joihin nyttemmin nojasi koko hänen maailmansa. Äskeisen varjon karkoitti kirkas valo ja opettajan mieleen muistui hengellinen laulu, jonka hän oli kuullut kaukaisina lapsuuden aikoina ja josta muisti vain kaksi ensimmäistä säettä:

Meripoika lainehilla
Avuks' sua huutaa. Herra…

Siinä kaikki. Mutta samoin kuin raunioista aavistaa ajan hävittämän suuren kaupungin entisen olemassaolon, samoin toivon ja rakkauden sinfonia kajahti tuon vanhan laulun katkelmasta.

— Kiitän Sinua, Herra! Ja anna minulle anteeksi, jos vielä epäilen saavuttaneeni varman valkaman. Tässä olen auringonpaisteessa tuon pienen olennon kanssa, Sinun kanssasi. Olen tehnyt syntiä, jota ehkä en ole vielä sovittanut. Mutta sydämeni on oleva puhdas, ja puhdas on oleva ruumiini hamaan kuolemaani asti. Tarjoan Sinulle kaikkeni, ja vieritä Sinä päälleni kaikki suruntaakat, kunhan ei paha kosketa tuota nuorta elämää, joka liikkuu vieressäni.

Hän tarttui jälleen Olan käteen, ja he astelivat edelleen vaieten.

Heidän lähestyessään kotia heidän onneansa jälleen häiritsi äidin ääni, joka torui Ornellaa. Tuo ääni vaikeni kuitenkin edellä kulkevan koiran ilmoittaessa heidän tuloaan. Kissakin oli tällä kertaa huomaavaisempi koukistaen selkänsä kaareksi oven pielessä, ja opettaja, joka piti kissoista, tuli taas iloiseksi ja tyyneksi. Tuolla kissalla oli uhmaavat, mutta somat pienet kasvot, melkein taivaansiniset silmät pistivät kirkkaina esiin nahan vaalean ruskeasta sametista.

Kumartuessaan sitä hyväilemään opettaja tunsi sen liukuvan käsistä kuin elävä ankerias, mutta hän aavisti, että heistä pian oli tuleva ystävät.

Toinenkin miellyttävä yllätys odotti heitä. Valkoiselle leivinlaudalle oli asetettu kuivamaan joukoittain pieniä, vaaleita lihapiiraita, ja hellasta leyhähteli suloinen paistinkäry, joka voitti puutarhan lemut.

Marga kierteli keittiössä ja kumartui lakkaamatta, jokin esine kädessään. Hänen tukkansa oli vielä sukimatta ja vaatteensa korjaamatta, mikä sai ajattelemaan, että hän oli ollut käsikähmässä jonkun kanssa. Huomatessaan pahvirasian ja sanomalehteen käärityn kalan, jotka opettaja laski pöydälle, hän vähän hermostui, tosin ei opettajan näkemästä vaivasta, vaan siitä, että uudet ostokset häiritsivät keittiössä vallitsevaa järjestystä.

Silti hän kiitti sydämellisesti ja alkoi ahdistella Olaa:

— Sinun ei pitäisi sallia isoisän noin vaivautua. Loppujen lopuksi kai sinä juuri veit hänet kalasatamaan ja torille. Tunnen sinut, veitikka, tunnen sinut hyvin. Ja nyt minun tehtäväkseni jää keittää tuo kala. Pois tuo paperi ja tuo pahvirasia. Olet kai ainakin kiittänyt. Etpä ole, tiesinhän sen. No kiitä nyt jo!

Tyttö oli ehkä matkimishalusta omaksunut Ornellan pettämättömän menettelytavan: hän ei koskaan vastannut mitään äidin nuhteisiin. Sensijaan hän johti keskustelun toiselle tolalle lepyttääkseen äitiään.

— Niin, äiti, kävimme kalasatamassa ja näimme siellä isän, ja siellä oli Gina Bluvin yllään keltaraitainen hame kuin Tigrinolla…

Yksityisseikkoja, jotka isoisältä olivat täydelleen jääneet huomaamatta, sukelsi esiin tytön kertomuksesta. Kaiken sen tämä oli noukkinut ja tuonut mukanaan kuten ne pienet näkinkengät, jotka hän otti esille taskustaan ja järjesti pöydän reunalle. Isoisä ei ollut ollenkaan huomannut hänen kokoilleen niitä.

Äiti kuunteli melkein lapsellinen ilme kasvoillaan.

* * * * *

Kaksi viikkoa kului sitten iloisesti ja vaihtelevasti äidin onnellisina terveyden päivinä. Ateriat kestivät pitkään, ja perheen jäsenet erosivat pöydästä vatsa täpösen täynnä, varsinkin iltaisin, jolloin pullot ilmestyivät pöytään toinen toisensa perästä, pölyisinä ja kylminä kellarin kosteudesta ja pimeästä, Marga ja Antonio joivat kilvan viiniä aina vuoroonsa kehoitellen toisiaan. Joku perheenystävä kävi tervehtimässä ja auttoi isäntäväen hyvää tahtoa.

Juotuaan Marga kävi omituisen hiljaiseksi ja istui liikkumatta ja ääneti pöydän ääressä, silloin tällöin vain puoleksi vaistomaisesti järjestellen tukkaansa. Hänen unelmoivaa kaihomielisyyttä uhkuvat silmänsä ja hienot kasvonsa, joita auringonlaskun rusko näytti hohteellaan valaisevan, olivat silloin ihmeen kauniit; Antonio taas, joka päivän kuluessa ollessaan työssä ja toimessa tavallisesti oli vaitelias ja melkein töykeä, muuttui puheliaaksi ja kerskailevaksi. Kaikki muka onnistui hänelle mainiosti maailmassa hänen puheistaan päättäen, ja tulevaisuudessa kaikki oli onnistuva vielä paremmin.

— Kun on niin hyvä pää kuin minulla, ja tällainen sydän, ja kun tekee työtä tuon lapsen hyväksi, niin jumaliste, kaiken täytyy käydä kuin itsestään.

Kädenlyönti otsalle, toinen povelle, Olaan päin teatterimaisesti ojennettu käsi, milloin luja, milloin hellä tai uhkaava äänenpaino, alleviivasi hänen sanojaan ja Olan nauru, hänen iloa ja veitikkamaisuutta loistavat silmänsä loivat erityisen hohteen pöydälle. Mutta huolimatta tästä iloisesta ulkokuoresta opettaja luuli kaikessa erottavansa tumman varjon.

Rauhallisemmat, joskin alakuloisuuden verhoamat, olivat ne päivät, joina Margassa oli kuumetta. Tuntui siltä kuin terveiden päivien herkeämätön työ ja mielenliikutus olisi masentanut hänet niinkuin henkilön, joka pitkään valvottuaan vaipuu syvään uneen. Opettaja katsoi velvollisuudekseen olla niinä päivinä jättämättä taloa ja lasta yksin. Hän opetti tyttöä lukemaan ja kirjoittamaan ja totesi itsekseen, ettei opettajantehtävät koskaan ollut tuntunut hänestä vaivalloisemmalta.

Ola turvautui kaikenlaisiin verukkeisiin laiminlyödäkseen velvollisuutensa. Kun opetustunti lähestyi, hän tekeytyi kuuroksi ja mykäksi ja antoi etsiä itseään kauan, ennenkuin suvaitsi tulla esille piilopaikastaan. Sitä- paitsi hänellä muka aina oli jotakin kipua kun tunnin piti alkaa, milloin vatsakipua, milloin särkyä toisessa jalassa tai kädessä, jonka oli määrä pidellä kynää.

Ja kun tyttö oli niukuin naukuin oppinut kirjoittamaan O kirjaimen, hän piirusti siihen kaksi pientä silmää leveän suun ja pari pientä käpälää ja näytti sen Ornellalle muka isoisän muotokuvana.

Ja kun isoisä sanoi:

— Hyi! Kun on kysymys opiskelusta, sinulla on vetelä pää kuin kurpitsa, aivan samoin kuin isälläsikin; tyttö otti pienen kurpitsapalan ja asetti sen isoisän pieluksen alle, ja kun vanhus nuhteli häntä siitä, hän virkkoi:

— Se on palanen minun päästäni.

* * * * *

Niinä päivinä, jotka Antonio oli poissa kotoa, vallitsi syvä hiljaisuus, jota vain hieman keskeyttivät Olan liverrykset tuossa edistyneen kevään kirkastamassa ja lämmittämässä huvilassa. Mereltä jä rantaniityiltä, jotka kokonaan olivat kaislojen ja krookuskukkien peittämät, tuulahti raikas tuoksu, joka tuotti opettajalle ruumiillisen hyvinvoinnin tunteen. Hän luuli tulevansa jälleen nuoreksi.

Hänen pieni huoneensakin näytti hänestä toisenlaiselta. Hän oli itse verhonnut sen vaalealla paperilla, jota koristivat kultakuvat, niin että luuli päivänpaisteen heijastuvan seinille, jotka hän oli somistanut muutamilla tauluilla; pari halpaa, mutta värikästä mattoa loi huoneeseen jotakin herrasmaista.

Siitä ei koskaan puuttunut tavallisesti kedolta noukittuja kukkia, jotka oli asetettu maljakon virkaa toimittavaan savikuppiin.

Opettajan kirjoittaessa Ola oikaisi itsensä milloin toiselle milloin toiselle matolle, koettaen perehtyä niiden koristelukuvioihin, seuraten sormellaan niiden viivoja ja puhuen itsekseen. Kissa piti hänelle seuraa ja pisti vuorostaan esiin käpälänsä leikkisästi koettaen raapaista. Koirankin oli lupa käydä sisälle, vaikka se ei tuntenut itseään kotiutuneeksi siellä. Kanatkin ojentelivat kaulaansa ovella ja kurkistivat sisään vain toisella silmällä.

Toinen vieras, joka vastaanotettiin osaksi myötätuntoisesti, osaksi vihamielisesti, oli Lenin, pieni vaaleanpunainen porsas, jonka saparo oli kippurassa ja jonka pienet pirteät silmät päivä päivältä vaipuivat syvemmälle ihraan. Kursailematta se tunkeutui sisään nuuskien lattiaa ja piilottautuen vuoteen alle, jossa se suvaitsi päästää eräänlaisia vähemmän hyvälle tuoksuvia ääniä, kunnes koira tarkastettuaan opettajan kasvoja arvatakseen hänen ajatuksensa karkoitti röhkijän pois, vieläpä päälle päätteeksi ajoi sitä takaa kappaleen matkaa ulkona näin rangaisten sitä sen säädyttömästä julkeudesta.

Kaikkein vähimmin tervetullut vieras oli Ornella. Opettaja kaihti tämän seuraa silloinkin, kun hän tuli siivoamaan huonetta. Tämä ei johtunut siitä, ettei tuo nuori nainen olisi osoittanut hänelle riittävää kunnioitusta, vaan siitä, että tuon naisen läsnäolo häiritsi häntä herättäen hänessä puhtaasti ruumiillista levottomuutta, joka ei ollut himoa, vaan oikeammin vastenmielisyyttä. Ornella oli opettajan mielestä typerä ja tylsä, jopa tämä viime päivinä oli huomannut hänessä vilppiä ja valheellisuutta. Marga oli esim. käskenyt hänen tehdä ostoksia tietyissä myymälöissä. Sensijaan hän meni toisiin, josta sai huonompaa, mutta silti kalliimpaa tavaraa.

Eräänä päivänä opettaja sai miniältään toimeksi mennä erään tuollaisen myymälän omistajan luo esittämään vastaväitteitä, mutta kauppias kohteli häntä töykeästi ja oli lopulta suorastaan hävytön.

— Marga, opettaja sanoi senjälkeen ystävällisesti, mutta pontevasti, älä enää lähetä minua sellaisille asioille; kernaammin teen itse nuo ostokset. Äläkä nyt toru Ornellaa minun tähteni, niin olet kiltti.

Marga ei torunut, mutta pyysi miestään kieltämään Ornellaa enää jalallaan astumasta tuon hävyttömän kauppiaan myymälään. Antonio teki sen liioitellun vakavasti, mikä näytti tekevän Ornellaan tavattoman syvän vaikutuksen.

Mutta jo samana päivänä opettaja sattumalta näki Ornellan menevän ostoksille juuri tuohon myymälään. Vähää myöhemmin hän ja Ola kuulivat, seisoessaan puutarha-aidan takana, Ornellan palaavan kotiin toisen naisen seurassa. Ornella ei enää tuntunut samalta, hänen suunsa kävi yhtenään ja hän nauroi säädyttömästi uhkuen elämänhalua kuin eläin keväällä.

— Tuollainen hän aina on, kun äiti ja isä eivät ole näkemässä, tyttö sanoi huomatessaan isoisän ällistystä ja vihamielisyyttä kuvastavan ilmeen.

Silloin syntyi näiden molempien välillä salaliitto. Opettajan kehoittamatta Ola kertoi hänelle kaikki yllättämänsä Ornellan pahat teot liioitellen niitä ja kuvaten niitä synkin värein ja aina pyytäen, ettei isoisä puhuisi niistä kenellekään.

Tämä huomasi kuitenkin, että Ornella osoitti ollessaan kahden tytön kanssa ja kun luuli, ettei kukaan pitänyt heitä silmällä, häntä kohtaan omituista hellyyttä. Eräänä päivänä opettaja näki heidän leikkivän kuin kaksi kissaa, vuoroin purren ja mukiloiden toisiaan.

Vanhus puhui siitä Margalle kerran, kun Ornella oli lähtenyt ulos.

Kasvot leimuten äkillisessä vihanpuuskassa äiti kutsui Olan luokseen ja alkoi ankarasti nuhdella häntä, ikäänkuin tyttö olisi yksin ollut syyllinen, ja olisi häntä lyönytkin, ellei isoisä olisi tullut valiin.

— Ei niin! ei niin! hän sanoi hätääntyneenä painaen tytön puoleensa ja näytti itse turvautuvan tyttöön; Marga kalpeni ja hänen silmänsä himmenivät surusta. Kaikki kolme vaikenivat kuin pyörremyrskyn yllättäminä, joka oli temmata heidät mukaansa ja joka säikytti heitä luonnottomalla, salaperäisellä rajuudellaan.

Samanlaisella uneliaalla äänellä kuin kuumepäivinään Marga alkoi puolustautua:

— Mitä minun pitää tehdä? Sivistymättömät ihmiset ovat kaikki tuollaisia kuin tuo tyttöletukka, vähän eläimellisiä. He eivät ymmärrä käyttäytyä paremmin, ja heitä täytyy surkutella, sillä hekin ovat onnettomia. Ornella ei ole suinkaan kaikkein pahimpia ja on kiintynyt pienokaiseen. Hän tarkoittaa tytön parasta, vaikka tekeekin sen omalla tavallaan. Eikö niin, Ola? Kun olit pieni, äiti lisäsi puolustellen itseään tytönkin silmissä, niin muistatko tuota ikävää Toninan juttua? Hän löi sinua, kun kuuli sinun itkevän, ja joi isällesi varatun maidon. Ornella taas on valmis kulkemaan metsän läpi yöllä, jos sinä olet sairas ja tarvitset lääkäriä.

— Ja sitten hän antaa minulle namusia, kun ei kukaan näe, Ola lisäsi.

— Mutta sinä Ola et saa liian tuttavallisesti seurustella hänen kanssaan, ymmärrätkö? Et saa liiaksi hullutella hänen kanssaan. Jospa tietäisitte, hän jatkoi jälleen kääntyen opettajan puoleen, kuinka monta palvelijatarta olen koetellut, joista toinen on ollut toistaan mahdottomampi. Ornella on ainakin uskollinen. Yöllä hän heti nousee, kun luulee kuulevansa jotakin epäilyttävää ääntä ja olisi valmis yksin uhmailemaan kokonaista rosvojoukkiota.

Sanoja, pelkkiä sanoja! Ne rapisivat kuin tyhjään tynnyriin voimatta poistaa pimeyttä sen sisästä. Marga itsekin oli siitä tietoinen.

— Tiedän kyllä, hän jatkoi vilkkaammin, että minun pitäisi puhua Ornellan kanssa ja vaatia häntä pysymään aloillaan. Mutta se olisi sama kuin puhuisi seinille; hän ei ymmärtäisi mitään. Ummärtävätkö elukat? hän kysyi katsoen opettajaan, ikäänkuin he olisivat keskenään sopineet sellaisen puhetavan käyttämisestä, jota tyttö ei käsittäisi. En muutoin voi enkä tahdo nöyrtyä Ornellan edessä. Nuhtelen tosin häntä usein pikkuseikoista, eikä hän pane sitä pahakseen, kun tietää, että se tapahtuu puoleksi pilan vuoksi. Mutta jos koettaisin sanoa hänelle yhdenkään sanan, joka osuisi kipeään kohtaan, hän saattaisi karata kimppuuni ja kuristaa minut kuoliaaksi.

Opettaja tunsi sisimmässään väristystä, sillä hän tiesi että Ornellassa piili tuollaista salaista raivoa. Eihän tarvinnut muuta kuin nähdä hänen kissansilmänsä.

— No, lähetä hänet siis pois talosta, hän sanoi hiljaa, ja samalla tavoin Marga vastasi:

— Jos Ornella olisi tavallinen palvelijatar, voisin tehdä niin, mutta meillä on siveellisiä velvollisuuksia häntä kohtaan. Se olisi samaa kuin heittää hänet kadulle, sillä hänellä ei ole ketään, jonka luo menisi asumaan, paitsi jos hän ottaisi palvelijattaren paikan jossakin toisessa perheessä, mutta sitä emme tahdo. Muutoin, hän lisäsi surullisella äänellä, hän tai joka muu — se on yhdentekevää.

Opettaja intti itsepintaisesti:

— Eikö vanhempi palvelijatar sopisi sinulle paremmin?

Mutta Margan epätoivoisella välinpitämättömyydellä ei ollut rajoja.

— Kaikki on aivan yhdentekevää, kotona tai kodin ulkopuolella, kaikki on yhdentekevää.

Nämä sanat hän lausui kuin kuumehoureessa, ne ikäänkuin heittivät paulan opettajan kaulaan, ja tästä tuntui, kuin hän olisi ollut tukehtumaisillaan.

— Ola, opettaja sanoi tytölle, joka rapsi hänen selkäänsä eikä enää kiinnittänyt huomiota äidin ja isoisän vakavaan keskusteluun, häiritset minua, en minä ole mikään kissa. Mene leikkimään. Mene! hän käski ankarasti, kun tyttö epäröi.

— Marga, hän virkkoi heidän jäätyään kahden, käsitäthän, että voit pitää minua isänä. Luuletko, että miehesi ja Ornella…?

Marga avasi ja sulki jälleen silmänsä, aivan kuin ovea, joka avataan ja heti paiskataan kiinni vaaran uhatessa, ja tämä sai opettajan melkein häpeämään olettamustaan.

Mutta sitten hän näki Margan hymyn, tuon nopean hymyn, joka paljasti ja taas peitti hänen harvinaisen terveet ja himokkaat hampaansa. Ja tämä teki isoisän mielen raskaaksi, sillä hän vaistosi, että Olan pahin vihollinen tässä salaperäisessä ympäristössä oli äiti itse. Hän kysyi melkein ankarasti:

— Etkö luule, että Antoniolla ja Ornellalla on luvaton suhde?

— Antonio on nuori, mutta jos hän tähtoo huvitella, hän huvittelee muualla eikä kotona, Marga vastasi rypistäen kulmakarvojaan.

— Tyttäresi vuoksi ei sinun pitäisi kärsiä sitä kotona eikä kodin ulkopuolella, opettaja lopuksi virkkoi karskisti.

Ja kun Marga nauroi melkein ilkkuen vanhuksen suorasukaisuutta, tämä lähti, tarttui Olan käteen ja vei hänet merenrannalle hengittämään raikkäita tuulahduksia, jotka parantavat kaiken pahan.

— Meri, hän ajatteli Olan kaivellessa hiekkaa uutterilla pienillä sormillaan, tunnen, että sinä olet maan oikea sielu ja että opetat meille, mikä on meidän sielumme olemus. Maa uudistuu hitaasti eri vuodenaikojen kuluessa samoin kuin ruumiimme; sinä, uudistut joka hetki pohjattomissa syvyyksissä, jotka ovat täynnä hirviöitä ja jumalaisia ihmeitä, samoin kuin meidän sielumme.

Hän luuli lopultakin löytäneensä oikean ystävän, vertaisensa, jota saattoi ymmärtää ja jolle saattoi uskoa salaisuutensa paremmin kuin ihmisille.

Sinä hetkenä meri oli tyyni, kauempana välkkyi smaragdikehä ja auringon kilo, jonka sisällä kuin vedenpinnassa olevalla tiellä näki nuorten kampeloiden iloisesti karkeloivan. Ulapalla heijastui veneiden purjeisiin meren ja taivaan vihreys ja sini, ja ne kiiltivät kuin punasinervä silkki ja näyttivät kukkasilta, jotka on istutettu puutarhaan vartavasten kohottamaan taulun kauneutta.

Ja mies, jonka vieressä tyttö kaiveli hiekkaa, samoin kuin tämä penkoi ajatuksiaan, tunsi itsensä rauhalliseksi ja valmiiksi ammentamaan tästä lepohetkestä voimia lopputaivalta varten.

* * * * *

Toukokuussa yläkerran vuokralainen ilmoitti saapuvansa muutaman päivän kuluttua.

Ikkunat avattiin, patjoja piestiin ja tomutettiin, lattiat pestiin. Opettaja tarjoutui liimaamaan, samoin kuin hän oli tehnyt omassa huoneessaan, yläkerran salin uudet seinäpaperit, mikä jo olikin tarpeen.

Marga esteli kuten tavallisesti; mutta suostui lopulta. Opettaja lähti siis paikkakunnan verhoilijan luo ostamaan tarveaineita. Ola avusti seinäpaperien valinnassa ja neuvoi isoisää ottamaan kultakukkaiset tiilenväriset paperit, ja verhoilija itse totesi, että oli osattu oikeaan, sillä tuo punerva väri parhaiten vastusti meren vaalentavaa vaikutusta. Salin huonekalut, jotka olivat kasassa keskellä huonetta, peitettiin purjekankaalla. Sitten opettaja tekaisi itselleen paperilakin, jommoista maalarit tavallisesti käyttävät seiniä maalatessaan, ja pani sen päähänsä toiselle korvalle, mikä sai Olan makeasti nauramaan. Tyttökin tahtoi saada samanlaisen, ja hänen kiharansa, jotka pistivät esiin valkean paperin alta, näyttivät sen rinnalla entistään mustemmilta, ja näin varustettuna tytöstä tuli isoisälle melko hyödyllinen apulainen.

Hän toi alhaalta keitiöstä tölkin sitkun valmistusta varten, ja kun opettajalla ei ollut tulitikkuja, tyttö kaivoi yhden esiin taskustaan.

Opettaja asetti ruokapöydälle kaksi pitkää lautaa ja levitti niille seinäpaperikäärön, nurean puolen ylöspäin, ja alkoi sivellä sille sitkua. Ja äkkiä laulu, joka tosin ei kuulunut voimakkaasti, mutta jossa oli lämmin, hillitty kaiku, keskeytti hiljaisuuden huoneessa, johon heijastui meren metallihohde. Niin laulavat nuoret käsityöläiset työtä tehdessään.

Olalta putosi sivellin kädestä, ja hän nauroi katketakseen. Sitten hän herkesi nauramasta ja katseli isoisää kuin outoa henkilöä. Isoisäkö todella lauloi? Hän se todella oli, ja olisi luullut hänen nuoruudestaan alkaen toimineen verhoilijana ja koko hänen työteliään ja tyydytystä tuottaneen aikaisemman elämänsä palanneen tuon äänen ja laulun kaikuessa.

Kaikki huonekalutkin tuntuivat siitä elostuvan ja kuuntelevan, purjekankaalla peitetytkin. Ola meni katsomaan sohvalla loikovaa nukkeaan ja kuvitteli, että sekin avasi suunsa laulaakseen. Sitten hän otti nuken käsivarrelleen, palasi isoisän luo ja alkoi laulaa mukana kurkkuäänellään, toistaen loppusäkeen.

Mutta ikäänkuin heräten unesta vanhus herkesi laulamasta ja sanoi:

— Mene kutsumaan Ornella tänne.

Ornella oli paraikaa pesemässä sisähuoneen lattiaa. Hän tuli heti, jalassa kuluneet tallukat, ilman sukkia, käsivarret paljaina ja yllä lyhyt hame kuin balettitanssijattarella. Hänen säärensä, joita peittivät vaaleat hipiäkarvat ja jotka olivat paljaat vaaleanpunaisiin kiiltäviin polviin asti, herättivät opettajassa ihailua. Hän ei koskaan ollut nähnyt niin voimakkaita ja kauniita sääriä, ja taas hänen mieleensä johtui jonkinlainen tarueläin, joka oli ihmisnaaraan näköinen.

Hän pyysi Ornellaa tarttumaan sitkusta kostean seinäpaperin kaistaleen toiseen päähän, toisen pään hän itse otti käteensä ja kiipesi seinän varaan asetetuille tikapuille. Sitten hän alkoi kiinnittää paperia sangen taitavan Ornellan avulla. Kun ensimmäinen kaistale oli kiinnitetty paikoilleen, opettaja laskeutui tikapuilta maahan mennen takaperin vastakkaiselle seinälle nähdäkseen, miltä paperi näytti. Tyttö ja palvelijatar tekivät samoin. Mutta äkkiä Ornella hulmahti hehkuvan punaiseksi, ikäänkuin punaväri olisi seinästä tarttunut niihin, mulkoili silmillään, kalpeni seuraavassa tuokiossa ja horjahti sivulle, ja viime hetkessä opettaja ehatti tukemaan häntä ponnistaen kaikki voimansa pitääkseen häntä pystyssä ja nojaten seinään, jotta ei itse olisi kaatunut.

— Tuoli tänne, sina tyhmä tyttö! hän huusi Olalle, joka nauroi täyttä kurkkua, nähdössään heidät noin kietoutuneina toisiinsa.

Ola asetti heidän eteensä tuolin, ja opettaja laski sille istumaan Ornellan, joka lysähti kokoon kuin riepu. Sitten hän käski tytön tuoda vähän vettä. Sillä välin hän tuki Ornellaa, joka tuntui hänen käsiinsä lämpöiseltä kuin tuore hedelmä. Nuoren naisen valkoisista käsivarsista, jotka olivat silkinsileät ja tummasuoniset ja päältä kultaisten hipiäkarvojen peittämät, lumivalkeasta povesta, joka pilkotti esiin kuin täynnä maitoa, ja hänen vaatteistaan levisi samanlainen omituinen haju kuin läjässä olevasta heinästä, joka alkaa hapata, "palaa". Hetken ajan opettaja tunsi outoa huumausta, kuin joukko muistoja nuoruuden ajoilta olisi tunkeutunut hänen aivoihinsa, ja hän kuvitteli elävänsä luolassa jossakin kaukana vuoristossa, kamppaillen salaperäisen olennon kanssa, joka pakeni häntä samalla houkutellen häntä rientämään jälkeensä. Eikä tuolla olennolla tuntunut olevan muotoa eikä ydintä, mutta silti se uhkui voimakasta elämää kuin meren meduusa.

— Tässä on vettä, Ola sanoi hiljaa, nyt jo hänkin levottomana Ornellan äkillisestä pyörtymisestä.

— Onko Ornella kuollut? Herää toki, Ornella! tyttö hätäili ja nipisti häntä polvesta.

Ornella näytti heräävän pikemmin tästä nipistyksestä kuin vedestä, jolla hänen kasvojaan ja poveaan valeltiin. Hän kosketteli kädellä polveaan, nousi hitaasti ja avasi jälleen silmänsä eikä näyttänyt halukkaalta selittämään pahoinvointinsa syytä, ja opettaja tuli lopulta hänelle avuksi.

— Kas noin! Sellaista tapahtuu keväällä.

— Niin keväällä… Ornella toisti.

Kaikki näytti olevan ohi, mutta äkkiä Ornella kavahti pystyyn tuolilta ja lysähti sille takaisin, sillä sääret eivät kannattaneet. Sitten hän peitti kasvonsa käsillään ja herahti itkuun purren hamettaan. Ola heittäytyi kalpeana ja pelästyneenä hänen syliinsä ja itki ääneen hänkin.

Kaikki tämä aivan masensi opettajan. Tuon naisen ja lapsen järkevää selitystä kaipaavaa surunpuuskausta katsellessaan hän tunsi olevansa selittämättömän ilmiön edessä, jolla kuitenkin olisi pitänyt olla luonnolliset syynsä.

Hiljaa opettaja veti tytön pois Ornellan luota, painoi hänet rintaansa vasten ja huomasi, että tyttö häveten kätki kasvonsa hänen povelleen. Vähitellen Ornellan nyyhkytykset ja vaikeroiminen taukosivat ja hän kohotti hitaasti päätään, kuin kuunnellen kaukaista melua. Sitten hän rajusti niisti nenäänsä hameeseensa ja livahti äkkiä tiehensä kulkien puolikumarassa seinäviertä.

Opettaja ei virkkanut sanaakaan pidättääkseen häntä. Hän vain ravisteli lasta ja työnsi tämän luotaan.

— Etkö huomaa, että vallan töhrit minut siveltimelläsi! hän torui.

Tämä asetti myrskyn. Molemmat palasivat työhönsä.

Seuraava päivä oli kuuma päivä, ja Ornella pysytteli alakerrassa valvoen Margan huoneessa, opettajan päättäessä seinien koristelun yläkerrassa. Seinäpaperien yläreunus oli jo kiinnitetty, se oli punainen ja kultaviiruinen ja muistutti brokadia. Jäljellä oli vain seinien alipienan siveleminen, ja sitä varten opettaja oli hankkinut tölkillisen vernissaa, joka näytti keitetyltä suklaalta. Ola sekoitti sitä ihastuneena, töhrien sormensa ja pienen hameensa.

Vielä kello kahdentoista aikaan he olivat työssä, kun Antonio tuli pyytämään heitä aamiaiselle. Ola juoksi isäänsä vastaan ja sai, kuten tavallista, isoisän lievästi mustasukkaiseksi. Mutta isä ojensi käsiään eteenpäin suojellakseen vaatteitaan tahroilta, hänellä kun oli yllään uusi tumma villapuku, joka hyvin päästi oikeuksiinsa hänen solakan vartalonsa ja kasvojensa heleät värit.

Antonio oli ollut erään vanhan merimiehen hautajaisissa, joka oli ollut hänen palveluksessaan, mutta surujuhla tuntui tehneen häneen pikemminkin iloisen vaikutuksen. Hänen kauniit kosteat silmänsä loistivat ilosta ja hänen puhtaat piirteensä ja punaiset huulensa palauttivat hänet opettajan mieleen entisenä huolettomana nuorukaisena niiltä ajoilta, jolloin hän toveriensa kanssa palasi vuoriston metsiin tekemältään retkeltä tuoden kotia ampumansa linnun täi kokoamansa sienet. Olan juostessa isänsä perässä koettaen saada hänet kiinni, tämä alkoi hyppiä pakoon ja piiloittautui sinne tänne huonekaulujen taakse. Ja sitten hän juoksi viereiseen huoneeseen ja lukitsi oven. Mutta tyttö juoksi toista tietä muiden huoneiden kautta ja yllätti hänet, ja siitä syntyi naurua ja huutoa, joka täytti hiljaiset huoneet äänillä, niin että luuli pääskysparven lehahtaneen sisään.

Hän on vielä kuin poika ikään, opettaja ajatteli ja siveli lopuksi vielä muutaman kerran seinää. Ja hän kuvitteli niin kuin ennen, että Antonio voisi vielä talttua ja tulla helläksi pojaksi ja uskolliseksi aviomieheksi.

Pöydän ääressäkin nuo molemmat jatkoivat naureskeluaan, vaikka opettaja tämäntästä huomautti, etteivät häiritsisi sairasta. Selittääkseen vallatonta hilpeyttään Antonio sanoi:

— Jos liikeyritys, jota tänään olen alkanut suunnitella, onnistuu hyvin, niin todella matkustamme Jerusalemiin ja vast'edes itse asumme yläkerrassa, kun meidän ei enää tarvitse ottäa mokomia vuokralaisia, jotka tulevat tänne tekemään säästöjä ja esiintyvät mahtavina kuin ruhtinaat.

Hän hykersi käsiään, mutta näytti samalla muistavan jotakin ikävää:

— Ja silloin tuotan tänne Italian kuuluisimmat lääkärit parantamaan pikku eukkoni.

Hänellä oli aina tapana sanoa "pikku eukkoni", kun Marga ei ollut läsnä, ja hän lausui nuo sanat lapsellisella äänenpainolla.

— Luulenpa melkein, opettaja huomautti, että riittää, kun toimitat hänelle ilmanvaihdosta ja annat hänen oleskella jonkin aikaa vuoristossa kuuman vuodenajan alkaessa.

— Niin, vuoristoonkin matkustamme, Engadiniin, jonka varsin hyvin tunnen ja jossa eräällä tuttavallani on hotelli. Hänkin on päässyt hyviin oloihin melkein samalla tavalla kuin minäkin. Molemmat olemme samanlaisia hulivilejä. Hän palveli tullilaitoksessa samaan aikaan kuin minä ja rakasteli erään hotellinomistajan tytärtä, salaa vanhemmilta. Eräänä päivänä hänet potkittiin pois paikastaan muutamien ikävien kepposten takia. Hyvä; hän katoaa joksikin aikaa ja pukeutuu sitten talonpoikaistytöksi, menee hotellin isännän luo ja pyytää saada paikan apulaispiikana, ja siihen toimeen hänet otettiinkin! Ja kolme kuukautta hän vietti iloista elämää tyttönsä kanssa, kunnes tämän täytyi tunnustaa isälleen olevansa siunatussa tilassa. Molemmat karkoitettiin hotellista, mutta lopulta vanhempien sydän heltyi, ja he antoivat anteeksi. Ja vaimonsa isän kuoltua ystäväni on ollut tuon hotellin isäntä. Lähetänpä hänelle kirjeen näinä päivinä.

— Niin, näytte olevan yritteliäitä poikia molemmat, opettaja sanoi kehuen, vaikka tämänluontoiset Olan läsnäollessa kerrotut seikkailut eivät häntä erityisesti miellyttäneet.

Ornellakin, joka tarjoili pöydässä, näytti tyytymättömältä, mutta syystä, joka näytti koskevan yksistään häntä. Muutoin ei kukaan kiinnittänyt huomiota häneen paitsi opettaja, joka aina hänen tullessaan sisään pälyili häneen uteliaan vaiston pakosta, jota hän ei itsekään oikein ymmärtänyt.

Aamiaisen lopulla Antonio käski Ornellan noutaa kellaristä pullon vaahtoavaa viiniä, jotta he voisivat juoda liikeyrityksen onnellisen päätöksen maljan. Ja pullon ilmestyttyä pöytään isäntä nousi ja alkoi nauraa, kuin jo olisi ollut juovuksissa, sillä pullon onton pohjan alla oli valkoinen hämähäkki, joka hohti kuin hopea.

— Se tietää onnea!

Hän antoi hämähäkin juosta esiin piilopaikastaan, ja nähdessään sen hätääntyneenä häärivän pullon kupeella hän kumartui auttamaan sitä lattialle.

Ornella katseli tätä, ja hänen kasvoistaan katosi nyreä ilme, jonka sijalle tuli ovela, ivallinen, melkein julma hymy. Ja Antonion jälleen istuutuessa Ornella ojensi jalkansa ja tallasi hämähäkin kuoliaaksi. Ainoastaan opettaja huomasi tuon häijyn teon, mutta ei sanonut mitään. Antonio täytti jälleen lasin.

— Tämä viedään pikku eukolleni, niin että hänkin voi juoda liikeyrityksemme onneksi.

Silloin Ornella säpsähti.

— Tiedäthän, ettei hän siitä huoli.

Nuoren naisen silmät kiiluivat ilkeästi.

— Ornella, vie se hänelle joka tapauksessa.

Palvelijatar totteli ja meni sairaan huoneeseen, mutta palasi oitis lasi koskemattomana, jossa vaahto vielä helmeili.

— Juo sinä se sitten!

Ornella ei koskaan maistanut, ei ainakaan toisten läsnäollessa, mutta nyt hän tyhjensi viinilasin kolmena kulauksena. Ja viini näytti muuttuvan tuleksi hänen ihonsa alla, joka muuttui hehkuvan punaiseksi.

Kaikki tämäkin oli opettajasta vastenmielistä.

— Koulumestari Giuseppe on nyrpeä, Antonio ajatteli käytyään tervehtimässä Margaa ja saatettuaan Olan vuoteeseen, johon tyttö heti nukahti. Sitten Antonio vetäytyi huoneeseensa hiukan levähtämään, ennenkuin palasi työhönsä.

— Miksi hän aina onkin noin tyytymätön? Kaikesta hän löytää arvostelemisen aihetta, eikä muista, että hänkin on ollut nuori ja että on vahvistanut tuon vanhan puhetavan totuutta: Nuoruus ja hulluus. Itse hän hyvin tietää, mitä on tehnyt. Ja nyt hän vaatii toisilta sellaista, mihin itse ei ole kyennyt.

Mutta huolimatta sävyisistä ajatuksistaan opettaja ei ollut tyyni. Häntä ei haluttanut nukkua eikä lukea. Ehkä hänkin tunsi kevään vaikutusta, tuon meren läheisen kevään, joka purkautui esille rajun voimakkaana kuin myrsky.

Meren henkäyksen vahvistamana maa tuntui kohoavan, uhkuvan ruoho- ja kukkaverhonsa peittämänä. Joka lehti, joka kukka värähteli melkein kuin mielettömänä riemusta. Olan puutarhassa hehkuvista ruusuista varisivat terälehdet tai ne itse putosivat kokonaan maahan, ja etelätuuli siroitti noita terälehtiä opettajan huoneeseenkin kuin elävästä olennosta irti temmattuja iholaikkoja.

Sulkeutuneena tähän huoneeseensa, hetken ja vuodenajan ihanuudesta huolimatta kahta alakuloisempana, opettaja tunsi olevansa kuin munkki kammiossaan. Tulee hetki, jona munkkikin paastoamisen, kieltäymysten, pidättyvaisyyden ja haltioitumisen jälkeen tuntee lihansa heräävän ja kapinoivan ja sielunsa vaipuvan mitä syvimpään epätoivoon, joka pyrkii todistamaan kärsimyksenkin tarpeettomuutta.

— Lähdenpä ulos häipymään hiedanjyväsien joukkoon, joita tuuli puhaltaa ilmaan.

Näin hän ajatteli ja kuvitteli ottavansa sieluansa kädestä kuin lasta, joka itkee syyttä, ja taluttavansa sen ulos.

Hän poistui hiljaa. Keittiö oli vielä siivoamatta. Ornella luultavasti lörpötteli renkituvan väen kanssa käyttäen hyväkseen toisten lepohetkeä. Tuo Ornellan poissaolo harmitti häntä, ja vielä enemmän hän suuttui huomatessaan pieneen pylväskäytävään johtavan oven olevan raollaan. Ja hän muisti varmasti sulkeneensa ja lukinneensa sen laskeutuessaan Antonion ja Olan kanssa yläkerrasta. Vaistomainen tunne, joka ei ollut uteliaisuutta eikä epäluuloa, vaan pikemmin levottomuutta, sai hänet varovasti hiipimään portaita yläkertaan. Ja mieli ahdistuksen vallassä hän muisti päivän, jona Olan kanssa oli noussut noita portaita, tytön hiipimisen pitkin seinävieriä ja sen salaperäisen tunnelman, joka oli vallannut heidät, ikäänkuin he olisivat aikoneet tutkia outoa pyhäkköä.

— Tämä talo on oleva sinun, Ola. Koko meren loistava komeus on oleva sinun, kun olet kasvanut isoksi ja tullut tuntemaan rakkauden!

Kaikki tuo sukelsi esille hänen kiihtyneestä sydämestään hänen noustessaan porras portaalta ylemmäksi, ja hänestä tuntui kuin joskus levottomissa unissa, kuin olisi kiivennyt huojuvia tikapuitä. Hän pysähtyi portaiden askelmalle. Yläkerrankin ovi oli raollaan ja tuntui hänestä suulta, joka puoleksi aukeaa puhumaan.

Sisältä kuuluikin ääni. Ja nyt hän tajusi, mikä levotomuus ja alitajunnassa piilevä pelko oli häntä ahdistanut ja ajanut siihen.

Sisältä kuuluva ääni oli Ornellan.

— Näin on asia! Tuo Bulvin. Kaikki sen jo tietävät, että tuo lutka panee parastaan ja liehakoi päästäkseen sinun suosioosi!

— Lopeta jo, Ornella, Antonio kuului sanovan. Ja hänen äänensä oli rauhallinen, jopa iloinenkin, vielä lämmennyt kuohuvasta viinistä. Mutta niinkuin aina, siinä nytkin oli teeskentelevä pohjasävel.

Tämä ärsytti vielä enemmän Ornellaa, jonka ääni kaikui rajumpana, käheänä ja yllyttävänä niin kuin sinä päivänä, jona opettaja oli kuullut hänen käyttävän rumia sanoja toveriensa kanssa.

— Pahempi elukka ei sinusta enää voi tulla, kuin mikä jo olet, sinä inhoittava petturi! Mutta tällä kertaa et niin helpolla pääse pälkähästä! Tiedät, että olen taas raskaana; tällä kertaa en tahdo tehdä, mitä eläimetkään eivät tee, enkä antautua vaaraan joutua linnaan.

— Lopeta jo, se on parasta sinulle. Sinun pitää tehdä, niinkuin minä käsken, äläkä enää kiusaa minua. Tiedät, etta olen kunnon mies.

Ornella päästi pilkkanaurun. Mutta Antonio oli varuillaan tottuneena kaikkeen ja sulki arvatenkin hänen suunsa suudelmalla, sillä Ornella vaikeni äkkiä, ja kaamea rikoksen ja alennustilan painostava hiljaisuus tukahdutti heidän kiistansa.

Silloin opettaja solui portaita alas kuin kuolettavasti haavoittunut varas. Kaiken elämänsä parhaan veren hän jätti sinne.

Hän meni portille, mutta kääntyi takaisin. Yksistaän sen talon väri, jossa Ola nukkui ja jonka yläkerrassa nuo kaksi synnintekijää olivat, koski hänen silmiinsä. Hän poistui taas talon lähettyviltä ja kulki yhä kauemmaksi hiekkavallien reunustamille juoksuhaudoille asti ja vaipuen uupuneena maahan kuin sodan aikana sotilas, joka oli ollut vihollisen maalitauluna.

Hän ei ollut koskaan aikaisemmin ollut tunnepuuskiensa vaikutuksille alttiina, eikä hän tahtonut vanhoilla päivilläänkään joutua niiden ohjattavaksi. Hän alkoi siis pohtia asemaa. Se murhenäytelmä, jonka keskeiseksi henkilöksi hän katsoi itsensä, paljastui hänen katseilleen täydessä raa'assa alastomuudessaan, eikä hän enää voinut epäillä, etteikö Marga tietänyt miehensä uskottomuudesta, vaikkei kotirauhan vuoksi ollut sitä tietavinään. Ei ehkä ole ainoatakaan miestä, joka ei tekisi aviorikosta, ja lukemattomissa perheissä teko tapahtuu itse talossa ja vivahtaa joskus sukurutsaukseen, kuten tässä tapauksessa. Miksi hän siis antoi niin järkyttävän värityksen tälle suhteelle, jota oli aavistanut jo tulopäivästään alkaen?

Nyt hänellä oli siitä varmuus, ja kaikki ne varjot, jotka olivat sekaantuneet siihen iloon, jonka rakkaus Olaan oli uuden elämän muodossa lahjoittanut hänelle, sakenivat nyt verhoksi, joka moninkertaisiksi kääriytyneenä ei enää päästä valoa läpi. Se hietakuoppa, jossa hän nyt loikoi, oli sama, jossa hän eräänä päivänä oli istunut Olan kanssa, joka leikitteli näkinkengillä ja perhosilla. Silloin se tunne, että hänen oli aloitettava elämä uudelleen, oli tuntunut hänestä melkein sietämättömältä. Ja hänen mieleensä muistui hänen rukouksensa.

— Herra, vieritä sinä päälleni kaikki suruntaakat,. kunhan paha ei kosketa tuota nuorta elämää, joka liikkuu vieressäni!

Sitten hän nousi. Hän tunsi sisimmässään Jumalan tahdon. Ja suruntaakat vierivät hänen hartioilleen, mutta eivät musertaneet häntä. Niinkuin puiduista tähkäpäistä oli jyvät erotettava akanoista, tullakseen puhtaiksi ja terveellisiksi.

— Tässä olen, hän ajatteli, valmiina kaikkeen, jopa riistämään sydämestäni viimeisen maallisen iloni, rakkauden tuohon tyttölapseen, jos hän vain pelastuu.

Hän oli noita miehiä, jotka kerran tehtyään omantunnon säätämän päätöksen eivät salli edes kuoleman estää sitä toteuttamasta. Mutta samoinkuin hänen oli tapana tien mutkassa kääntyä katsomaan taakseen mitatakseen katseillaan taivaltamaansa matkaa ja voimia, jotka olivat jäljellä vaelluksen jatkamiseen, hän rupesi, ennenkuin poistui tästä paikasta, muistelemaan menneisyyttään ja miten oli tullut silloiseen ajankohtaan.

Kaikkein ensiksi hän muisti pikkupoikana eläneensä öljypuiden ympäröimässä tuvassa vuorten yksitotisessa varjossa. Isä oli koulunopettaja ja aikoinaan intohimoinen metsänkävijä. Hän ei itse koskaan syönyt ampumaansa riistaa, mutta tappoi eläimiä ja lintuja synnynnäisen julman vaiston pakosta. Äiti leipoi leivän ja raatoi pellolla kuin maamies, hoiteli viinitarhaa ja oliiveja ja oli taitava viinin ja öljyn valmistaja. Hänelläkin oli joutohetkinään intohimoinen askare, hän valmisti kirjaustöitä, jotka väreiltään, vivahduksiltaan, varjostuksiltaan ja kuvioiden selväpiirteisyydeltä olivat ihmeen aistikkaita. Yhtä näistä kirjausteoksista, johon äiti oli uhrannut vuosikausien työn, hän vielä säilytti matkalaukussaan eikä rohjennut ottaa sitä esille taikauskoisesti peläten, että se häneltä varastettaisiin ja että tämä tuottaisi onnettomuutta.

Äidin samoin kuin isänkin luonteessa oli tylyyden ja sydämellisyyden sekoitusta. Hän muisti, ettei äiti koskaan suudellut häntä, mutta vei hänet joka ilta pieneen vuoteeseen ja rukoili hänen puolestaan ääneensä. Ja hän oli tuntenut rukouksen sanojen varisevan päänsä ylle kuin tähtien ja kukkien, mutta hänestä suudelmat olisivat olleet paremmat.

Vartuttuaan nuoreksi mieheksi ja jouduttuaan naisen hellyyden ja hyväilyjen esineeksi hän vaipui tämän syliin kuin ajattelematon lapsi. Tuo nainen oli vanhahko sukulainen. Ja huomatessaan, että oli tulemassa äidiksi — vaikk'ei tämä ollutkaan hänen ensi harha-askeleensa — hän hirttäytyi epätoivöissaan, kun ei heitä voinut yhdistää mikään muu side.

Hän vapisee vielä, tätä muistellessaan, mutta ei karkoita sitä muistoa, vaan sulkee silmänsä tehdäkseen paremmin havainnolliseksi sen sisäisen silmänsä edessä. Hän näkee tuon naisen riippuvan orresta kuin ison nuken. Hän on peittänyt kasvonsa ja on pukeutunut punaiseen kultaviiruiseen hameeseen — noihin väreihin, joista opettaja niin piti; hän on ottanut ylleen näin upean puvun viettääkseen häitä kuoleman kanssa. Ja hänen allaan permannolla on tuoli, joka näyttää kaatuneen kumoon kauhusta.

Kolmivuotias poikanen — hänen ensi hairahduksensa tulos — nukkuu rauhallisesti. Nainen on käärinyt huolellisesti peitteen hänen ympärilleen ja verhonnut hänen kasvonsa nenäliinalla, jotta hän ei näkisi unessakaan. Ja pielukselle, jossa vielä on kuoppa tuon poloisen naisen kiusautuneen pään jälkenä, hän on laskenut oliivioksan.

— Rauha hänelle, opettaja sanoo avaten jälleen silmänsä, jotka olivat laajentuneet tuskasta ja tunnonvaivoista.

Hän oli ottanut kasvatikseen tuon naisen pojan, ja vuodet olivat vierineet. Ei kukaan tuntenut opettajan syntiä, jopa häntä pidettiin ankarasti siveellisenä, hyväätekevänä miehenä, puoleksi pappina, joksi häntä sanoivat oppilaansa, jotka kunnioittivat häntä, mutta eivät rakastaneet.

Opettajan äiti kasvatti poikaa, kuin tämä olisi ollut hänen oikea pojanpoikansa. Äiti yksin aavisti todellisen asianlaidan ja tunsi kiitollisuutta sukulaisvainajaa kohtaan, joka oli pelastanut perheen joutumasta julkiseen häpeään. Poika kasvoi isoksi, varttui kauniiksi ja vahvaksi. Tietäen, ettei ollut opettajan poika, hän sanoi tätä sedäksi eikä totellut häntä rahtuakaan.

Päästyään kansakoulusta hän selitti, ettei tahtonut jatkaa opintojaan. Ja opettaja, joka oli toivonut voivansa siirtää tietonsa poikaan ja saavansa hänestä seuraajan, alkoi kärsiä oikean isän tavoin ajatellessaan pojan epävarmaa tulevaisuutta.

Mutta olihan hän alistunut tähän isänasemaan syntinsä sovituksena ja suhtautui rohkeasti siihen soimaukseen, joka hänellä oli edessään pojan kasvojen muodossa.

Koko hänen elämänsä oli sovitusta, puhdasta ja suoraa. Hän tunsi pahan houkutukset, lihan pyyteet ja sielun kapinoimisen, jotka ovat yhteisiä kaikille miehille, ja hän kuvitteli ratsastavansa raisun hevosen selässä sitä päivä päivältä yhä enemmän hilliten ja kesyttäen.

Välistä hän keskusteli Jumalan kanssa, ja aina hän suoriutui siitä voitokkaasti. Mutta yhdessä kohden Jumala ei ollut myöntyväinen eikä opettajakaan vaativainen, nimittäin kun oli kysymys siitä, ettei poika palkinnut häntä edes antamalla rakastaa itseään, ja tämä häntä suretti.

Vanha äiti, joka oli surrut katkerasti pojan karkaamista ja joka alinomaa oli odottanut hänen paluutaan, säilytti pojan lapsuusajoilta leluja, pieniä vaatekappaleita, pyhäinkuvia, pojan ensi hampaat ja kiharat, jotka kaikki oli sidottu yhteen silkkilangoilla. Ja nähdessään ne siinä ensi kerran opettaja herahti itkuun nojatessaan kaapinoveen, ikäänkuin se olisi ollut äärettömän surun maailmaan johtava selkoselälleen avattu portti. Syrjäisestä sopestaan hän kuitenkin toivotti pojalle kaikkea onnea ja siunasi itseään siitä, että oli kasvattanut häntä rakkaudettomasti, ainoastaan velvollisuudentunteen pakottamana, siis etupäässä itsekkyydestä.

Kun keskustelut Jumalan kanssa sitten taas alkoivat, hän eräänä päivänä rohkaisi mielensä ja sanoi itselleen, että tuo kaikki oli pelkkää taikauskoa. Ihminen rakastaa, silloin kun rakkaus syntyy itsestään ja kohdistuu rakkautta ansaitsevaan henkilöön, ja rakkaus on jo itsessään niin suuri ja jumalainen mysterio, että jo pelkkä sen selittämisyritys on sen pyhyyden loukkaamista.

Opettaja lähti kulkemaan sitä hiekkasärkkien ja pikkuhuviloiden välistä tietä, jolla oli tulonsa jälkeisenä päivänä kävellyt Olan kanssa ja jonka molemmin puolin kasvoi tamariskeja, joihin joka taholta osuivat ja joista taas ponnahtelivat pois yhä kiihtyvät tuulen puuskat vallattomana leikinpyörteenä. Kauempana lepätkin värähtelivät heijastaen rannikon aaltojen liikkeitä ja kimmellystä.

Tie alkoi häipyä tuntemattomiin. Minnehän se lopulta johti? Hänen ei ollut koskaan onnistunut kulkea sen päähän asti, ja hänestä tuntui yhä, kuin hän olisi kulkenut pitkin koko Adrian meren rannikkoa. Tämän kuvittelun ja hiekkavallien tarjoaman tuulensuojan vuoksi tämä tie miellytti häntä enemmän kuin muut. Siellä aurinko paistoi lempeän suloisesti, ja ruohoisella maakamaralla, johon Romagnan ajomiesten rattaat olivat painaneet tuskin näkyvät uurteet, missä hevosten lantakin oli vihertävää, hienoa ja kiiltävää, astui kuin samettimaton peittämää käytävää.

Tällä tiellä kävellessään vanhus tunsi surujensa haihtuvan, tarttuvan kiinni tamariskien oikullisiin oksiin, jotka leikittelivät niillä ja sitten kiskoivat ne tuulen tuiverrettavaksi. Ja krookuksen kukat, jotka siellä täällä pistivät esiin terälehtiään, kussakin valopilkku kuin kyynel omasta silmästä, ja jokunen yksinäinen perhonen, joka innokkaasti lepatteli häntä vastaan ja sitten äkkiä pakeni huomattuaan, ettei hänestä löytänyt, mitä oli hakenut, sanalla sanoen kaikki tällä tiellä herätti hänessä uuden nuoruuden tuntua.

Ja nyt pienet talot loppuvat. Meri, joka välistä on pilkoittanut esiin hiekkasärkkien lomitse, aukenee nyt valtoimenaan katseille kuin pellavankukkien peittämä aava tasanko. Tie kohoaa hitaasti, ja tamariskipensaiden takana olevien leppien yläpuolella liitelevät ohuet pilvet tuntuvat toistavan aaltojen kohinaa. Mutta puista tuo suhina lähteekin, ja opettajan mieleen palaavat jälleen synnyinseutunsa hengelliset laulut, ja hän hyräilee:

Meripoika lainehilla
Avuks' Sua huutaa, Herra…

Äkkiä hän vaikeni kuullessaan oman äänensä, joka tuntui kohoavan maan povesta ja jonka tuuli lakaisi pois. Mutta tuo kuva: meripoika: joka meren rajusti liikehtivillä aaloilla huutaa avukseen Herraa, ei lähtenyt hänen mielestään hänen vaivalloisesti kulkiessa ylämäkeen ponnistellen tuulta vastaan kuin laiva merihädässä. Mutta lopulta hän pysähtyi tuntien helpotusta, kuin olisi palannut omaan kotiinsa.

Rautaristikkoportin takana kohosi hänen eteensä talo, harmaana vanhuuttaan ja huonosta hoidostä.

Se oli Leppä-huvila, tuo kironalainen talo.

Hän ei pysähtynyt sitä katselemaan ensimmäistä kertaa. Ja ajatellessaan kaikkia niitä huoneita, jotka jo useita vuosia olivat olleet tyhjinä, samalla aikaa kuin hänen oli pakko asua pienessä huoneessa, joka oli pimeä ja kostea kuin kellari, hän kääntyi rautaporttiin yhtä lumoutuneena kuin lapset roikkuessaan kaivonaukolla, josta näkyy maanalainen taivas, joka on todellista taivasta tuhatta kertaa kiehtovampi.

Mustiin pukeutunut pieni vanha nainen, joka kumartui eteenpäin ikäänkuin etsien jotakin maasta, näkyi ruohikon toisella laidalla ja alkoi lähestyä porttia. Opettaja tunsi hänet tuoksi pikku muijaksi, joka "varastaa lapsia", ja eukko näytti niinikään nähneen hänet ja tulevan kysymään häneltä jotakin. Mutta opettaja poistui silti portilta ja kääntyi astelemaan takaisin.

Tuuli pieksi nyt hänen selkäänsä. Hän tunsi sen pujahtavan sisälle takin joka aukosta, ja vaikka hän näki vihannuutta uhkuvat puut ja kuparivihtrillinsinervät viiniköynnökset, hänestä tuntui kolealta kuin talvella.

Kuinka kauan hän jo oli ollut poissa Olan vanhempien huvilasta! Väsyneenä hän vaipui jälleen istumaan tienviereen, ja aurinko tuntui levittävän lämpöisen peitteen hänen polvilleen; olihan sentään vielä vähän jäljellä hyvän Jumalan lämpöä tuossa kuolettavassa alakuloisuudessa.

Siinä vanha nainen lähestyi häntä. Hän oli poistunut kirotun talon pihamaalta ja siirtyi eteenpäin omituisella tavalla. Toisella jalkapohjalla hän tallasi maata, laahaten perästään toista, ainoastaan iso varvas kuluneessa tallukassa, joka yhtenään luiskahti pois ja näytti tahtovan piilottautua nurmeen.

Tuossa jalassa kai oli kipua, sillä kärsivä ilme näkyi naisen kasvoissa. Mutta kun hän oli saapunut opettajan luo, hänen silmänsä kirkastuivat ja koko hänen vartalonsa ojentautui suoraksi. Näytti siltä, kuin hän olisi hakenut juuri opettajaa saadakseen häneltä tarvitsemansa lääkkeen. Vanha nainen katsoi häntä suoraan silmiin, tervehti ja sanoi:

— Päivää! Missä pikku tyttönne on?

Pelkkä pienokaisen mainitseminen haihdutti pimeän ja vilun opettajan ympäriltä.

— Hän hukkuu paraikaa, hän vastasi hiljaa, ikäänkuin ei olisi tahtonut herättää lasta. Tunnetteko hänet?

— Kuka ei häntä tuntisi? Ettekö muista, että tapasin teidät molemmat torilla? Tunnen hänen isänsäkin, Antonio De Nicolan.

Opettajan teki mieli kysyä, mitä seudulla Antoniosta puhuttiin ja tunnettiinko hänen hairahduksensa. Mutta mitäpä se olisi hyödyttänyt? Tunsihan hän ne paremmin kuin kukaan muu.

— Tuo tyttö on kaunis ja sirokasvuinen, muori sanoi ikäänkuin lohduttaakseen isoisää, ja hän on kaiketi hyvin kiltti. Minä pidän paljon lapsista, ja sen tähden ehkä sanotaan, että minä muka varastan lapsia. Tahtoisin todella varastaa yhden, jos voisin ja jos minulla olisi varoja elättää se. Mutta ihmiset puhuvat siitä toisessa, pahassa merkityksessä.

— Äidit sanovat niin estääkseen pienokaisia menemästä tänne asti, missä on kovin yksinäistä.

Vanha nainen hymyili ivallisesti toisen hyvälle tahdolle.

— Niinkö luulette? Onpa muutoin totta, että ensi aikoina täällä ollessamme koetin varastaa lapsen, kun poikani ei tahtonut mennä naimisiin ja minä niin pitäisin lastenlasten seurasta. Nuo viattomat olennot, hän jatkoi opettajan osaksi miettiväisenä, osaksi levottomana tuijottaessa häneen, suojelevat pahasta ja tuottavat siunausta taloon, jossa asuvat. Ja minua pelottaa asua tässä kirotussa rikosten talossa; poikanikin on ruvennut ajattelemaan, että tässä piilee jotakin noituutta. Aina siitä asti kun tulimme tänne, on suru meitä painanut. Öisin kuulee talossa omituisia ääniä, ja tuntuu siltä kuin pojat vielä surmaisivat isänsä. Koirakin sai jonkin oudon taudin; yöllä se ulvoi ja mulkoili silmillään, niinkuin sekin olisi nähnyt ja kuullut. Se tarrasi kiinni poikani housunlahkeesta ja laahasi hänet portille asti. Epäilemättä se tahtoi karkoittaa meidät tiehemme täältä. Eilen koira kuoli, ja poikani itki ja hautasi sen nurmikkoon. Tänään hän matkusti tuttavan luo kysymään, eikö tämä ottaisi hänen sijastaan vartioidakseen taloa.

Opettaja kohotti äkkiä päätään.

— Miksi ette hae uutta vartiaa tälta seudulta?

— Voisitteko te ehkä hankkia minulle sellaisen? Ei edes koiraa voi saada entisen tilalle tästä juutalaispesästä.

Opettaja painoi taas päänsä kumaraan. Tosin hän ei lähemin tuntenut paikkakuntaa, mutta tiesi, että kaikkien täytyi uutterasti tehdä työtä, merellä ja pelloilla, sekä kalaveneiden että isojen ja pienten tilojen omistajien. Kaikkien täytyi ansaita leipänsä, mistä syystä he olivat kenties liian suuresti kiintyneet rahaan, samoin kuin juutalaiset kauppiaat. Ja köyhinkin seudun asukas olisi hävennyt, jollei hänellä olisi ollut muuta tointa kuin takavarikoidun talon vartioiminen.

— Eikä tuollakaan ole helppoa asua, vanha nainen jatkoi nyökäyttäen päätään kaukana olevaan paikkaan päin. Kukapa nyt mielellään vieraalla seudulla asuu vieraassa talossa!

— Olette oikeassa, opettaja sanoi kohottamatta päätään. Eikä hän enää näyttänyt kuuntelevan muorin puhetta vaivuttuaan omiin ajatuksiinsa, jotka olivat yhtä sekavia ja omituisia kuin tuon toisen puheet. Mutta vähitellen ne saivat kiinteän muodon, yhtyivät ja selkenivät.

— Mitä sitten on tuon talon vartian tehtävänä? hän lopulta kysyi.

— Varsin vähän, tuskin mitään. Pitää vain valvoa, ettei kukaan, etteivät rosvot tai isänmurhaajien sukulaiset voi murtaa sinettejä tai jollakin tavoin päästä taloon.

— Missa vartian asunto on?

— Se on rakennettu huvilaan kiinni. Tulkaahan katsomaan.

Opettaja yrittää nousta, mutta pudistaa sitten päätään ja sanoo:

— Olen aivan liian vanha, muuten ottaisin toimen.

— Vanhapa olen minäkin, muori huudahtaa tyytyväisenä, että vihdoinkin on löytänyt mitä etsi. Ja poikani on yhtenään sairaana, mutta silti ei hänen koskaan ole ollut vaikeaa valvoa taloa.

— Mutta kuka viljelee maata?

— Se on vuokrattu talonpojille, meillä itsellämme ei ole muuta kuin pieni maatilkku rakennuksen takana. Eihän palkka ole suuri; kuusi liiraa päivässä, mutta onhan sekin jotakin. Heti kun poikani palaa, käsken hanen tulla luoksenne, niin että…

— Ei, ei, muoriseni, opettaja sanoi pää pyörällä, minähän vain laskin leikkiä.

* * * * *

Mutta pila, vaikka väkinäinenkin, saattaa hetkeksi haihduttaa surun. Ja opettaja tunsi mielensä hieman keventyneeksi. Hän jatkoi kävelyään.

Hän tunsi entistään selvemmin Jumalan läsnäolon. Olihan se varmaankin Jumala, joka oli lähettänyt hänen luokseen tuon vanhan naisen tarjoamaan hänelle tyyssijaa katumuksen harjoitusten paikaksi. Mutta sitä ennen hänen piti viipymättä täyttää velvollisuutensa puhumalla peittelemättä Antonion kanssa. Ja se talo, josta hän epätoivoissaan ja inhoten oli paennut, veti nyt taas häntä puoleensa kuin pyhäkkö, jossa kadutaan, rukoillaan ja uhraudutaan.

Hän tapasi Antonion hankkiutumassa lähtemään talosta hetkenä, jona tämä kohenteli kaulusnauhaansa jä lakkiaan ruokailuhuoneen peilin edessä. Opettaja katseli häntä takaa, ja tuo joustava vahva selkä ja voimakas niska saivat hänet, samoin kuin aikaisemmin Ornellan ruumiin muodot, ajattelemaan olentoja, jotka ovat lähemmin sukua eläimelle kuin ihmiselle. Ihmisellä, joka henkisesti kohoaa ylemmäksi muita, on usein heikko ja epätäydellinen ruumis: liha painaa tavalla tai toisella hänen henkeään, minkävuoksi tämä koettaa masentaa ja voittaa sen.

— Antonio, missä Ornella on?

Vaikka kysymys oli tehty hiljaisella, varovaisella äänellä, se sai levottomaksi Antonion, joka äkkiä käännähti. Mutta toinen näytti niin väsyneeltä ja masentuneelta, että Antonio rauhoittuneena kysyi auliisti:

— Tarvitsetteko jotakin?

— Minun täytyy puhua känssasi. Tulehan tuonne huoneeseeni.

Slellä saattoi puhua kaikessa rauhassa. Kaikki näytti tuossa vihreässä hämärässä olevan nukkuvinaan häiritsemättä keskustelua. Ja muutoin opettajasta kaikki nyt tuntui yksinkertaiselta ja selvältä, eikä hän aikonut tuhlata turhia sanoja.

— Istu, hän virkkoi ja sysäsi tuolin pöydän eteen, jolla Olan jättämä helminauha oli kiemurassa hänen paperiensa välissä. Ja Antonion siirtäessä tuolia vielä lähemmäksi tottelevaisena kuin pieni poika opettaja piilotti helmet kirjeen alle, ei kiusaantuneena niiden näkemisestä, vaan sentähden, että tunsi ainoaksi vaikuttimekseen pyrkimyksen pelastaa tytön ympäristön mädänneisyydestä ja tarvetta tehdä kaikille hyvää.

— Kuulehan, hän sanoi itsekin kuunnellen sanojaan ja puhuen nöyrällä äänellä kuin henkilö, joka ei tahdo toista loukata, vaan jonka tarkoitus on puolustautua. Vastoin tahtoani tulin tänään kuulleeksi keskustelusi Ornellan kanssa.

Antonio ei näyttänyt tyrmistyneeltä. Itserakas ja ilkkuva naisten hurmaajan hymy karehti hänen ylähuulellaan, ja hän odotti, että opettaja jatkaisi. Mutta tämä ei enää virkkanut mitään. Hän oli huomannut tuon hymyn ja oivalsi taistelunsa tehottomuuden.

— Tuo kirottu tyttöletukka! Antonio lopulta huudahti suuttuneena; hän jätti ehkä tahallaan oven auki. Sentähden, sentähden, hän toisteli raivokkaasti, siepaten lakin päästään ja painaen sen takaisin.

— Ja miksi sinä et sulkenut sitä? Niin olisi ehkä ollut parempi.
Parempi on olla tietämättä pahaa, kuin turhaan taistella sitä vastaan.

— Luuletteko, Antonio sanoi julkeasti, että tämä oli tytön ensimmäinen koe? Missä on se mies, joka ei käyttäisi hyväkseen tilaisuutta? Ken on puhdas synnistä, heittäköön ensimmäisen kiven!

Ja opettajasta tuntui, kuin olisi häneen itseensä osunut sama kivi, jonka hän aikoi heittää. Mutta hän ei voinut vaieta.

— Sinun ei pitäisi tehdä syntiä omassa kodissasi, tyttösi kodissa, ei täällä — eikä muutoin muuallakaan. Synti on aina sama, missä tahansa sitä tehtäneenkin. Eikä sinun pitäisi tuottaa kärsimystä vaimollesi, joka ehkä tietää kaiken, mutta sietää kaiken tytön tähden. On mahdollista, etten mina ole oikeutettu heittämään ensimmäistä kiveä, mutta juuri sentähden sanon sinulle, että eräistä teoista kerran saa maksaa kalliisti.

Antonion mieli näytti järkkyvän. Pää kumarassa hän silitti tukkaansa eikä väittänyt vastaan. Hän vain kysyi:

— Onko Marga pyytänyt teitä puhumaan noin?

— Antonio! Vaimosi kuolisi pikemmin kuin avaisi sydäntään kenellekään kuolevaiselle. Mutta hänen surunsa pilkottaa esiin hänen hymystäänkin.

— Marga ei rakasta minua, Antonio sanoi synkästi. Hän rakastaa ainoastaan miesvainajaansa.

— Se ei ole totta. Hän turvautuu muistoihinsa kuin haavoittunut hirvi luolaansa. Mutta sekään ei ole pääasia. Tärkeintä on, etta ilma täällä puhdistetaan, sillä Margan suvaitsevaisuus vain lisää tartuntaa. Ilma on puhdistettava! opettaja toisti huitoen käsillään kuin viuhkalla, ainakin tytön, ellei teidän itsenne tähden. Ymmärrätkö?

— Mitä tyttö sellaisista ymmärtää?

— Jos lapsi edelleen hengittää tätä ilmaa, hän turmeltuu samoin kuin te, ja kun hän kerran sinun silmistäsi havaitsee turmeluksensa aiheuttaman surun, hän saattaa syystä vastata sinulle: "Sinä olet opettanut minua tekemään pahaa".

Antonio kavahti ylös tuolilta kuin nuori vesa, joka rajusti on taivutettu, mutta joka sitten ponnahtaa suoraksi.

— Ei! Ei! Hän ei turmellu. Mina olen tällainen sentähden, että olen tällaiseksi syntynyt… Ihminen syntyy… syntyy… Äitini oli samanlainen kuin Ornella.

Silloin tuntuivat rautakahleet salakavalasti puristuvan molempien miesten ympärille, niin että he syöksyivät samaan häpeän ja kauhun kuiluun.

Opettaja sanoi kumealla äänellä:

— Myönnät siis menetteleväsi pahoin?

— Sen myönnän. Mutta minä en ole ainoa. Monet ovat minua vielä kehnompia.

— Kaikissa meissä on hyvää ja pahaa, mutta jälkimmäinen on voitettava, Antonio! Kelvollinen teräs karaistaan, ja sen muuttaa miekaksi mies, joka tahtoo voittaa vihollisen.

Antonio jäi siihen seisomaan, kuin käskyjä odottava palvelija ja piteli, kovakätisesti huopahattuaan, melkein kuin olisi se ollut elävä elukka. Lopuksi hän sanoi:

— Sanokaa siis minulle, mitä minun tulee tehdä.

— Sinun tulee heti lähettää pois talosta tuo nuori nainen ja sitten huolehtia hänestä ja hänen lapsestaan.

— Entä sitten? Antonio kysyi surullisesti.

— Sitten Jumala sinua auttaa, jos tarkoituksesi ovat hyvät, opettaja sanoi. Mutta ahdistus valtasi hänetkin hänen ajatellessaan tuota: Entä sitten?

Ja tämä synkkä ajatus ei enää tahtonut päästää häntä rauhaan. Ja hän tunsi, että vaikka Antonio näyttikin nöyrän alistuvalta, tämä luiskahti hänen käsistään kuin kissa, joka, vaikka onkin näennäisesti taipuisa ja myöntyväinen, ei kuitenkaan voi olla noudattamatta eläimellisiä vaistojaan.

* * * * *

Myöhään illalla opettaja lähti kävelylle Olan kanssa. Mutta tytön seura ei lieventänyt hänen tuskaansa, vaan pikemmin kovensi sitä! Hänen ajatuksensa riensivät aina kotiin, jonne hän mielestään oli jättänyt Antonion ankarasti sairastuneena.

Ola tahtoi viedä hänet sellaisille paikoille, jossa oli ihmisiä ja vilkkautta, hän taas poikkesi yksinäisille poluille, missä askelet häipyivät syvälle heinään ja taivas jälleen heijasti hänen silmiinsä kuolettavaa tyhjyyttä, joka täytti hänen sydämensä.

Olalla oli ikävä. Hän kumartui pari kertaa noukkimaan kukkia tai tarkastamaan hyönteistä, mutta ei kutsunut isoisää ihmettelyä ilmaisevilla huudoillaan; hänkin näytti salaisiin ajatuksiin vaipuneelta. Kerran tyttö jäi niin kauas jäljelle, että opettaja kääntyi ja huusi häntä luokseen. Tyttö ei vastaa, ei liiku, seisoen siinä ääneti ja tottelematta, kunnes isoisä palaa hänen luokseen ja uhkaa rangaista häntä.

Nyt he ovat käyneet toisilleen vihamielisiksi. Parempi niin, vanhus ajattelee ankarasti, sillä kerran meidän kuitenkin täytyy erota toisistamme.

Hän tarttuu tytön käteen ja vetää hänet mukaansa, ja tyttö katsoo ylös häneen tutkien tarkoin hänen piirteitään, aivan kuin heidän tavatessa toisensa ensi kerran. Miksi hänestä tuntuu, kuin hän kävelisi vallan toisen henkilön kanssa, isoisän vieressä, joka on ihan erilainen kuin tuo aikaisempi? Ja äkkiä tyttö kysyy häneltä väsyneenä ja ikävystyneenä:

— Millaisia lauluja sinä osasit lapsena?

— Osasin niitä useita, hän vastaa ärtyisästi, nyt olen vanha enkä enää muista niitä.

— Etkö edes tuota laulua meripojasta lainehilla?

— En edes sitä, hän sanoo yhä Vain äreästi. Mutta äkkiä hän kuulee urkujen ääniä, jotka tulevat kaukaa — mistä? Hyvin kaukaa, tasangolta, mereltä päin. Virsi seuraa niitä. Vaikutelma on niin voimakas, että hän pysähtyy kuuntelemaan.

— Etkö kuule mitään? hän kysyy tytöltä. Etkö kuule kaukaa soittoa?

— Kyllä kuulen, tyttö vastaa herkkänä vaikutelmille.

Ja siinä he molemmat seisovat yksinäisellä polulla, keskellä ruohistoa ja auringon ja varjojen leikkiä kuin unen ja mielettömyyden taikakehän ympäröiminä.

* * * * *

Päivät kuluivat, ja Ornella oli yhä vain talossa, entistään vaiteliaampana ja kärsivällisempänä kuunnellessaan Margan ärtyisiä ja epäoikeutettuja syytöksiä.

Antoniokin kävi alakuloiseksi, eikä vanhojen pullojen tuoksuva viini kyennyt saamaan häntä iloisemmaksi. Hän oli enimmäkseen poissa kotoa ja palasi synkän näköisenä, kuin liikeasiansa olisivat häneltä sujuneet huonosti, ja tuskin hän oli syönyt ja juonut, kun jo taas poistui kotoa.

Eräänä päivänä hän toi mukanaan kuuluisan lääkärin, jolla oli tuuhea parta ja salaperäiset kasvot, niin että häntä saattoi luulla poppamieheksi. Se oli kuumepäivä, ja Marga suostui lääkärin käyntiin, mutta ei antanut selviä vastauksia tuon oppineen miehen kysymyksiin; ja kun tämä selitti, että hänen täytyi päästä toiseen ilmanalaan ja ympäristöön, lähteä ylemmäksi, kernaimmin vuoristoon, hän käänsi kasvot pielukselle, ja sulki väsyneet ja vihaa uhkuvat silmänsä.

Miesten poistuttua sairaan luota ja ollessa ruokahuoneessa kuuluisa lääkäri sanoi, että näennäisesti outo tauti tosiasiassa oli hyvin yksinkertainen. Se oli vanhaa malaria-kuumetta, jota pahensi sairaalloinen hysteerinen kuvittelu.

— Tekeekö hän työtä terveenä ollessaan?

— Tekee liiaksikin. Hän ei malta levätä hetkeäkään.

— Se ei ole hyvä. Onko hänellä huolia?

— Ei, tietääkseni, Antonio vastasi, mutta hänen silmänsä kaihtivat opettajan katseita.

Lääkäri ei kirjoittanut mitään lääkkeitä, mutta silti Antonio välinpitämättömästi korvasi hänen vaivansa kuoreen suljetulla runsaalla rahasummalla. Lääkäri vain moneen kertaan korosti, että Margan oli välttämättömästi lähdettävä pois kotoa ja vuoristoon, niin ylös kuin suinkin.

Opettaja ajatteli synnyinseutuaan ja entistä taloaan, jonka ehkä vielä voisi saada takaisin, mutta kun Antonio mainitsi jo tietävänsä, minne lähettäisi Margan ja pikku tyttönsä, nimittäin kaukaisten sukulaisten luo, opettaja painoi päänsä alas ja poistui ulos.

Toistamiseen hän suuntasi askeleensa leppien keskellä olevaan taloon. Vieraan lääkärin käynti herätti hänen epäluuloaan ja tuntui melkein juonelta, jonka Antonio oli keksinyt saadakseen Margan ja tytön pois talosta. Miksi? Mitä sekavimmat ja tolkuttomimmat ajatukset temmelsivät hänen aivoissaan. Mutta kun paha on syössyt ihmisen hänen tasapainostaan, kaikki tuntuu mahdolliselta. Hän tuskin tunsi mielessään rohkeutta katsoa uudestaan silmästä silmään sitä miestä, josta kerran oli toivonut saavansa itselleen pojan. Hän tunsi, että salainen voima loi hänen eteensä tämän ristiriitaisen näytelmän, joka tosin ei suoranaisesti koskenut häntä, mutta joka silti tavallaan johtui hänestä, ja että ainoastaan toinen voima, hänen oma sisäinen voimansa, saattoi johtaa sen onnelliseen ratkaisuun. Sanalla sanoen, hänen vakaumuksensa oli, että kaikki oli rangaistusta hänen vielä sovittamattomasta synnistään, ja että ainoastaan hänen kärsimyksensä ja nöyryytyksensä voisivat kääntää asiat oikealle tolalle.

Ja samoin kuin yöperho liitelee valoa kohti, hän toistamiseen tunsi vetovoimaa kirouksenalaisen talon rautaporttia kohtaan. Tuo talo vaikutti hänen mielikuvitukseensa yhtä houkuttelevasti kuin vilkkaasti kuvitteleviin lapsiin, mutta hän etsi myös taustaa omalle salaiselle surulleen — synkkää, läpikuultamatonta taustaa, josta hanen uhrautumisensa ääriviivat paremmin eroaisivat. Siten katumuksentekijä hakee luolaa, jossa voi sovittaa syntinsä.

Ja kevät levitti tuohon yksinäiseen puutarhaankin ilonsa harson. Verevää vihreyttä uhkuvat puut kaikuivat linnunlaulustä, ja penkit ja pöydät, jotka viime sade oli huuhtonut puhtaiksi, loistivat kuin uusina.

Ja kuin vuorostaan salaisen voiman vetämänä näyttäytyy vanha nainen lehtikujan päässä. Hän kulki kumarassa tuijottaen maahan, mutta huomatessaan opettajan hän koetti ojentautua suoraksi, ja kompastellen hän riensi portille ja avasi sen muitta mutkitta.

Opettaja muisti luvanneensa palata, ja suljettuaan portin muori lähti näyttämään hänelle vartian asuntoa.

Se oli pitkä huone, joka oli rakennettu huvilan jatkoksi, ja jota aikoinaan oli kaiketi käytetty vajana tai jonakin sen tapaisena. Toinen puoli huonetta ulottui ylöspäin kattoon asti, jonka punaiset tiilet loistivat orsien lomitse; huoneen toinen puoli oli matalampi, siinä oli parvekkeentapainen välikatto, jolle pääsi tikapuita myöten.

— Tuolla ylhäällä poikani nukkuu öisin, Vanhus selitti. Siellä säilytämme lakanoita, jotka uskottiin huostaamme huonekalujen mukana.

— Mokomatkin huonekalut! opettaja ajatteli katsellessaan ympärilleen.

Sopessa sisäkaton alla oli vanhan naisen kurja vuode, peitteenä säkintapainen. Itäviä perunoita ja kuivia maissinlehtiä oli hajallaan likaisilla huonekaluilla, jotka muka kuuluivat kristillisten ihmisten asuntoon. Paljaat savuttuneet seinät olisivat johtaneet mieleen varakkaan talonpojan alkuperäisen keittiön, jolleivät lika, epäjärjestys ja ummehtunut tallinhaju olisi tehneet koko huonetta perin kolkoksi. Ainoana valokohtana tässä kurjuudessa oli iso kamiina ja hella, joilla oli yhteinen savuhormi, ja valkea, joka tarjosi mahdollisuuden toivon asua tässä hökkelissä.

Hellalla oli musta pata, joka kiehua porisi tanssittaen kanttaan, jonka alta levisi ympärille sipulin sekaisten papujen haju — vaatimaton haju, joka silti palautti opettajan mieleen Margan keittiön miellyttävät tuoksut ja Olan pienen sormen, joka kynnellä napsutti tuon padan silausta, mikä ennusti oivallista ateriaa, eikä hän karkoittanut tuota muistoa, vaikka se tuotti hänelle mielipahaa, sillä katumus ei ole katumusta, ellei se ole muodostunut suurista ja pienistä kieltäymyksistä.

* * * * *

Illan suussa opettaja meni Margaa tervehtimään. Tässä ei ollut kuumetta, mutta hän oli tavallista heikompi, ja hänen kasvoissaan oli harmaankelmeä, ruumista muistuttava väri, joka punervassa iltavalaistuksessa näytti kahta kaameammalta.

— Mitä tuo tohtori sanoi? hän kysyi uneliaalla äänellä.

— Hän sanoi, että tautisi johtuu hermoistakin, ja että sinun täytyy saada lepoa ja mielenrauhaa.

Näin opettaja sanoi, joka luuli tietävänsä asiasta enemmän kuin lääkäri, mutta Margan aavemainen hymy, jonka lomitse hampaat välkkyivät esiin kuin nuoren naisen pääkallosta, masensi heti hänen rohkeutensa.

Tälläkään taholla ei sanoilla voinut aikaansaada mitään. Mutta hän rohkaistui uudelleen, kun Marga sanoi:

— Ei minun mieltäni paina mikään, ja kernaasti noudatan lääkärin neuvoa. Emmekö voisi lähteä teidän kotiseudullenne, isä? Olen jo kauan toivonut sitä.

— Miksi et ole sanonut sitä aikaisemmin? Nyt se on liian myöhäistä.
Olen myynyt taloni, enkä tiedä, minne menisimme asumaan.

— Se ei tee mitään, isä, Marga äkkiä virkkoi uudelleen alistuvana.
Lähden, minne Antonio vie minut. Ettekö te, isä, tule mukaan? Voisihan
Antonio siinä tapauksessa jäädä tänne Ornellan kanssa valvomaan taloa,
kunnes palaamme.

Opettaja katseli Margaa. Tämä oli painanut luomensa umpeen kaihtaen hänen katsettaan, ja opettajan teki mieli kohottaa niitä sormillaan, noita luomia, jotka olivat raskaat kuin hautakivet, ja huutaa, niin että kaikki sen kuulisivat:

— Nouse, nainen, ota vuoteesi ja kävele!

— Marga, hän sanoi ankarasti, minä en lähde matkalle teidän kanssanne.
Muutan pian pois täältä.

— Miksi? Miksi?

Näiden hänen molempien vilpittömien ja hätääntyneiden huudahdustensa välillä oli lyhyt vaitiolo, jonka kestäessä hänen pielustaan peittävä valonvälke näytti siirtyvän seinälle. Ja hänen kasvonsa peittyivät mustaan varjoon.

— Hän on kuollut, hän on kuollut sielultaan, opettaja ajatteli.

Silti hän tunsi kovaa tarvetta avata Margalle sydämensä, kuin vainajan edessä, jota tämän eläessä oli loukannut. Hän sulki vuorostaan silmänsä. Hänen oma äänensä kajahti kumeana hänen korvaansa muistuttaen pahasta, ja se värähteli itkusta.

— Marga, tulin tänne toivoen voivoni viettää täällä loppuikäni yhdessä teidän kanssanne ja ehkä saada uutta elämää, kuin vanha, pilalla oleva pursi, joka monien vastusten jälkeen kaipaa varmaa valkamaa ja korjausta. Mutta oivallan, ettei se ole mahdollista. Se on ehkä oma syyni. Huomaan päivä päivältä selvemmin, että minun ja teidän välillä, minun ja teidän katsantokannan ja elintapojen välillä on voittamaton ristiriita. Sentähden ei teillä voi minusta olla muuta kuin vastusta, enkä itsekään voi olla tuntematta tyytymättömyyttä ja hyödytöntä surua.

— Älä vastusta sanojani, hän lisäsi nähdessään Margan levottomasti liikehtivän vuoteessaan. Olen jo aikaisemmin sanonut sinulle, että olet älykäs ja ymmärrät kaiken, minkä sinulle sanon. Minä taas tiedän kaiken, mikä painaa mieltäsi, vaikka et siitä puhu. Muistatko, Marga, tuon ensimmäisen illan, jona tulin tänne? Siitä alkaen olen oivaltanut kaikki ne ikävät ja selvittämättömät seikat, jotka synkistävät sinun ja Antonion elämää. Nyt asiat ovat joutuneet vielä huonommalle tolalle. Itse rakkaudesta ja uskonnon puutteesta olette kaikki tekemäisillänne kaikkein pahimman rikoksen, olette näet tappamaisillanne olennon, ennenkuin se on syntynyt maailmaan. Mutta minä en enää aio asettua teidän väliinne, en edes tytön vuoksi, joka hengittää tätä myrkyllistä ilmaa ja joka hänkin lopulta turmeltuu.

Marga painoi taas kasvojaan pielukseen ja nyyhkytti. Äkkiä hän jälleen kohotti niitä, ravisti päätään vapauttaakseen kasvonsa hiuksien harsosta ja koetti puhua, mutta sai huuliltaan vain vaikeroivan huokauksen.

— Ei hyödytä ollenkaan, että puhut, Marga; olisi parempi, jos toimisit. Älä muutoin luule, että olen tässä pitääkseni teille joutavan nuhdesaarnan. Minäkin olen tehnyt syntiä, minäkin olen tehnyt senkaltaisen rikoksen, jonka nyt tahtoisin saada estetyksi. Nainen, miehesi äiti, surmasi itsensä minun tähteni. Hän oli raskaana, ja tiesi, etten minä aikonut ottaa häntä aviovaimokseni. Otin hoitooni hänen ensimmäisen lapsensa, jonka isä en ollut, mutta jonka tahdoin ottaa pojakseni. Siten luulin voivani sovittaa syntini, mutta tuo teko oli vain oikean sovitusuhrini siemen. Oikea katumus alkaa nyt vasta, ja antaudun siihen täydelleen pelastaakseni teidät. Älä itke, Marga, älä itke! Sensijaan nouse, niinkuin Kristus sanoi Latsarukselle, nouse ja kävele.

Marga itki nyt hiljaa kätkien kasvonsa hiustensa mustaan käärinliinaan.

— Sinun itkusi miellyttää minua, opettaja sanoi nousten, mutta avaamatta silmiään. Se on kuin ensi sade pitkällisen kuivuuden jälkeen. Ja sinä olet nouseva vuoteeltasi ja olet opettava lapsellesi sen, minkä minä olin toivonut voivani hänelle opettaa, nimittäin, että sen, joka tahtoo elää todella onnellisena, on seurattava Kristuksen lakeja. Sen sinä teet, ellet tänään, niin huomenna.

* * * * *

Seuraavana päivänä Marga ja Ola Antonion seurassa matkustivat Apenniinien vuoristoon, jossa heidän sukulaisillaan oli talo keskellä kastanjalehtoa. Opettaja saattoi heitä asemalle, ja koko matkan hän kantoi käsivarrellaan Olaa, joka ajatellessaan matkaa ja kaikkea uutta mitä saisi nähdä, ei ollut kovinkaan pahoillaan eron johdosta.

— Kirjoitan sinulle, tyttö sanoi vakavasti lohduttaakseen isoisää. Ja sitten tuon sinulle kotiin paljon kastanjoita, näin isoja kuin nyrkkini, kuorineen päivineen. Näetkös, näin kuorien piikit pistelevät.

Hän näpäytti vanhusta kasvoihin, ja vielä viimeisen kerran he nauroivat yhdessä.

Opettajakin puolestaan oli melkein tyytyväinen. Olihan hän ratkaissut sisäisen ongelmansa ja uskoi mielensä yksinkertaisuudessa, että elämän vaa'alla kärsimyksen vastapainona oli oleva se hyvä, joka siitä saattoi johtua.

Hän palasi kotiin ja asui talossa kolme päivää Ornellan kanssa kahden koskaan hiiskumatta halaistua sanaa siitä asiasta, joka koski heitä kaikkia. Hän tunsi tuota naista kohtaan vaistomaista kammoa kuin kaksoisolentoa kohtaan, joka vähimmästäkin sysäyksestä saattoi muuttua villipedoksi. Iltaisin hän sulketui huoneeseensa lukiten oven, ja päivisin hän meni kylään aterioimaan peläten, että tuo nainen antaisi hänelle ruoassa myrkkyä.

Kolmannen päivän iltana hän sulloi matkalaukkunsa, ja muutamaa hetkeä ennen Antonion paluuta hän jätti pöydalle Antoniolle kirjoittamansa kirjeen, jossa mainitsi, että hänen oli pakko matkustaa pois. Hän hyvästeli Olan leluja ja koiraa, joka levottomana hääri hänen ympärillään ehkä aavistaen hänen aikomuksensa. Lopuksi hän haki kissaa ja löysi sen kokoonkyyristyneenä makaamasta Margan huoneen sohvankulmassa ja seisoi hetken sitä katsellen.

Kaikki takavarikoidun talon vartian vaihtoa koskevat toimenpiteet oli jo suoritettu, ja opettaja lähti siis sinne suoraa päätä vastaanottamaan tuon toimen.

Vanha nainen myi hänelle koronkiskurin hinnasta jäljellä olevat ruokavarastonsa, neljä munivaa kanaa ja elämännautinnoille alttiin kukon. Korvauksena kalliista hinnasta vanhus antoi hänelle vähän hiiliä ja neuvoi, miten hän voisi estää tulta sammumasta; tarvitsi vain kätkeä syvälle tuhkaan siemen, s.o. hehkuva hiili.

Kun vanha nainen ja hänen poikansa olivat poistuneet horjuen taakkojensa alla, nuo molemmat, pienet ja huonokasvuiset olennot, jotka hämärässä näyttivät peikoilta, opettaja sulki portin ja katseli rautaristikon läpi tien toisella puolella kohoavaa taivaanrantaa, joka jo oli hämystä harmaa ja joka hänestä näytti isoa vankilaa ympäröivältä muurilta.

Nyt hän siis oli yksin ja hänen sisimmässään liikkui sellainen yksinäisyyden tunne kuin henkilöllä, joka ajattelee kuolemaa kauhistuen, että kaikki silloin loppuu. Hänen teki mieli itkeä, nojata porttiin ja suudella rautakankea, jonka ympärille Ola oli kietonut pienet sormensa. Sitten hän ajatteli, että tuo vanha velho tavallaan oli todellakin varastanut häneltä Olan, ja katui pakoaan, joka hänestä tuntui turhalta ja paheksuttavalta.

— Miehen tosi voima on siinä, että hän avoimesti taistelee pahaa vastaan, väkipakollakin, jos se on välttämätöntä, ja minun olisi pitänyt puhua pontevammin Margan ja Antonian kanssa ja saada heidät täyttämään velvollisuutensa.

Hän tunsi ruumiissaan väristystä ja palasi siihen synkkään luolaan, johon oli vetäytynyt kuin haavoittunut eläin. Hän kulki huvilan ympäri, joka mustana kohosi kohti tähtiä täynnä tuikkivaa taivasta. Hänen huoneessaan paloi tuli ja sen hohde väritti elämäntuntua. Hän arveli velvollisuudekseen olla koskaan päästämättä tulta sammumaan, kuin hän olisi tehnyt jollekin tämän lupauksen. Ja hän lisäsi puita pesään.

* * * * *

Samana iltana opettajan luullessa olevansa aivan yksin maailmassa, hänen luokseen tuli vieras. Se oli vanhempi niistä miehistä, jotka olivat vuokranneet huvilaa ympäröivän viljelysmaan. Hän sanoi kunnioittavasti nimensä olkihattu kädessään, ja kysyttyään arasti, voisiko tarjota apuaan, hankin alkoi valittaa kirousta, joka näytti painavan tätä paikkaa.

— Meitä tuli tänne neljä henkeä, minä, veljeni, vaimoni ja hänen miesserkkunsa. Elimme kaikki sovussa, ja alussa kaikki kävi hyvin. Mutta sitten vaimoni kuoli, ja hänen serkkunsa meni matkoihinsa, kun ei enää viihtynyt täällä. Minä ja veljeni Gesuino jäimme tänne ja olemme saaneet raataa kuin orjat kuitenkaan ansaitsematta enempää, kuin mikä menee maavuokraan. Kaikki menee päin hemmettiä, jopa niin, etteivät kanat enää muni. Sitäpaitsi minä ja veljeni alinomaa riitelemme. Ja tekin, joka näytätte kunnon ihmiseltä, säälisitte meitä, jos joskus näkisitte meidän menevän niinkin pitkälle, että pieksämme toisemme pahanpäiväisiksi.

— Se on kaunista! Ja miksi teette niin?

— Noin pilanpäiten. Ensin en voinut käsittää sitä, Gesuino on hyvä mies, liiankin hyvä, jumalinen ja hiljainen. Hänellä on rinta täynnä pyhäinkuvia, hän rukoilee lakkaamatta, uskoo aaveisiin, peikkoihin ja muihin piruihin. Mutta kun on kysymys pahojen sanojen käyttämisestä, hänen kielensä on terävä kuin keihään kärki. Enkä minäkään ole häijy, ja pidämme toisistamme, mutta silti riitelemme yhä. Veljeni sanoo, että se johtuu jostakin noituudesta.

— Eikö teillä ole naisväkeä talossa?

Mies teki käsillään häätävän liikkeen.

— Vaimoni kuoltua otimme taloon erään naissukulaisen. Tuo rakas sukulainen riisti talomme puti puhtaaksi, ja hän se ensin rakensi epäsopua meidän veljesten välille; ja lopulta minä nuija kädessä passitin hänet portista ulos. Sitten otimme eräänlaisen palvelijattaren. Hän ei varastanut eikä sekaantunut meidän asioihimme, mutta juoksenteli koko päivän miesten perässä. Hän oli sanalla sanoen lutka, ja lisäksi hänellä oli saastainen tauti, jota säädyllisyys estää nimeltä mainitsemasta. Kaikesta tästä masentuneina päätimme, Gesuino ja minä, elää ilman naisväkeä. Eihän tämä ole niin mukavaa, mutta parempi näinkin, kuin että on vieraita naisia. Ja muutoin hän, Gesuino, on oppinut tekemään yhtä ja toista. Osaapa hän ommellakin, mutta se vie paljon aikaa.

— Miksi ette mene uusiin naimisiin?

Mies mitteli toista kiireestä kantapäähän puoleksi ryppyihin piiloutuneilla pienillä vihreillä silmillään, jotka olivat alakuloiset, mutta silti veitikkamaiset.

— Tahtoisinpa kyllä ottaa eukon, mutta sen pitää olla nuori, ja sillä täytyy olla kolikoita. Mutta totta puhuen pelkään sellaisia.

Hän nosti pari sormea kuin kuvaillen kahta sarvea, ja nauroi; ja toisesta näytti, kuin hän olisi pitänyt häntä vähän pilanaan.

— Entä veljenne?

— Niin, hän on tehnyt puhtauden lupauksen. Hän kaihtaa naisia ja pakenee heti niitä nähdessään. Muutoin hän ei välitä miesseurastakaan. Tänä iltana hän ei tahtonut tulla kanssani teitä tervehtimään, ja saattepa nähdä, ettei teidän onnistu puhua hänen kanssa kahta kertaa vuodessa.

— Hyvä, sitä paremmat ystävät meistä tulee.

— Ei teidän silti pidä luulla, että minäkään olen suupaltti, mies äkkiä vakuutti, mutta joskus on tarve keventää sydäntään. Ja jollei avaa sydäntään miehille, niin kenelle sitten? Sanotaan, että olette ollut koulunopettaja, ja siis tiedätte paljon asioita. Paljon asioita — hän toisti miettivän näköisenä. Tuo vanha muija, joka asui tässä, sanoi minulle: "Kun tarvitset neuvoa, niin mene hänen luokseen, se on oppinut mies".

— Mitä se mummo minusta tietää? Jos olisin oppinut mies, niin en kai olisi täällä. Mutta yhtäkaikki, jos tarvitsette neuvoa, koetan antaa sen teille, samoin kuin ehkä minä tarvitsen teidän neuvoanne.

— Ja jos tarvitsette jotakin, toinen sanoi, rohkaistuneena ja tyytyväisenä, niin käskekää vain. Tuo vanha akka ehkä puhui pahaa meistä, sillä veljeni Gesuinon kanssa hän ei juuri elänyt sovussa, ja hänen poikansa vaati, että me vartioisimme taloa sill'aikaa kun hän juoksenteli kylällä, ja se mies oli oikea kylänluuta. Viime aikoina nuo molemmat, äiti ja poika, olivat käyneet tuiki kummallisiksi. He näkivät, se tahtoo sanoa luulivat nähneensä tuon isän aaveen, jonka pojat olivat tappaneet, ja me nauroimme heille, vaikka veljessänikin on vähän tuollaista taikauskoa. Mutta te varmaankaan ette sellaisiin usko?

— Kuolleet ovat kuolleita, opettaja sanoi, ja ne aaveet, joita on pelkääminen, ovat eläviä.

— Hyvin sanottu! Mutta nyt en häiritse teitä kauempaa, ja pyydän anteeksi viipymistäni. Varhain huomisaamuna lähden kylälle, ja jos tarvitsette jotakin, niin sanokaa pois vain. Sitä varten tulinkin tänne.

— No niin, ostakaa sitten minulle leipää. Ja pyydän teiltä muutakin.
Älkää puhuko kenellekään minusta, älkääkä sanoko, että asun täällä!

Mies painoi pari sormea huulilleen, ja hänen silmänsä muistuttivat Olan koiran silmiä, kun sitä hyväili. Tämä lohdutti opettajaa, ja hän ajatteli, että Kaitselmus lähetti hänelle sen aineellisen avun ohella, jota tämä suorasukainen mies hänelle tarjosi, senkin lohduttavan tietoisuuden, jonka toisen sielun läheisyys tuottaa ihmiselle.

Jo ensimmäisestä illasta alkaen hän ryhtyi täyttämään vartianvelvollisuuksiaan. Hän luuli kuulevansa jotakin melua ja kiersi huvilan nähdäkseen, oliko mitään epäilyttävää. Mutta kaikki oli hiljaista, ja kirkas kuu valoi melkein aavemaista hohdettaan tähän äänettömään ja autioon taloon. Erään pensaan kohdalla opettaja kuitenkin luuli näkevänsä varjon. Eihän se ollut muu kuin tuon pensaan luoma varjo, mutta silti hän tunsi salaperäistä väristystä ruumiissaan. Hän palasi vuoteeseensa, mutta ei saanut unta. Hän kuuli kaukaa koirien haukuntaa ja rottien juoksentelua katolta. Kanatkin, jotka olivat kokoontuneet huoneen vastakkaisessa sopessa olevalle yöpuulleen, päästivät unissaan tämäntästä vaikeroivan kotkotuksen. Opettaja sytytti kynttilän, mutta sen valo oli heikko, hänen silmänsä väsyivät, eikä lukemansa tunkenut hänen sieluunsa, niinkuin muulloin.

Uudelleen hän silloin puhalsi kynttilän sammuksiin ja vaipui muistoihinsa, varsinkin niihin, joita tahtoi paeta. Näin äiti yöllä tarjoaa rintaansa levottomalle lapselle, vaikka tietääkin, että se voi vahingoittaa lasta.

Mutta unettomuutta kesti kauan, ja vasta aamun sarastaessa, kun hän jo aikoi nousta, syvä ja rauhaton uni pahoine unennäköineen valtasi hänet painajaisen tavoin.

Herätessään opettaja huomasi miehen jo asettäneen ikkunalaudalle ostamansa leivän ja sen viereen kiulun, jossa oli raikasta vettä. Tämä huomaavaisuus liikutti häntä.

— Mitähän he ajattelevatkaan minusta? Kai, että olen tullut tänne vain nukkumaan.

Hän alkoi työnsä, ruokki kanat, ja rupesi puhdistamaan lattiaa, mikä oli vaivalloinen tehtävä, kun vanha nainen oli jättänyt taloon vain luudan pätkän, mutta ei pienintäkään pesuriepua, mutta hän muisti miehen tarjouksen ja lähti lainaamaan luutaa. Veljekset jotka olivat suuresti toistensa näköisiä, molemmat lyhyitä ja jäntteriä, molemmilla punertava tukka, raatoivat tuvan edessä pellollaan. Vanhempi kaivoi esiin maasta, joka jo oli käynyt hieman kuivaksi ja kovaksi ensi lämmöstä, perunoita, jotka olivat pyöreitä ja sileitä kuin keltainen marmori. Opettaja seisahtui katselemaan ja tämä ihmisravinnon kohoaminen mullasta tuntui hänestä ihmeeltä. Mies valitti:

— Ne ovat pieniä, eikä niitä ole paljon. Ei tahdo saada edes senvertaa, minkä on maahan pannut.

Silti hän tarjosi niistä muutaman opettajalle, ja tämä otti ne katsoen Gesuinoon, joka nipin napin oli vastannut hänen tervehdykseensä. Gesuino ei muutoin näyttänyt kiinnittävän häneen vähintäkään huomiota, mutta poistuessaan luutineen ja perunoineen opettaja kuuli veljesten riitelevän.

Työ sai aamun kulumaan nopeasti ja melkein iloisesti. Hän kantoi naapuriensa tunkiolle maissinlehdet, mädät perunat ja kaikki tarpeettomat esineet, jotka olivat tiellä huoneessa. Hän kantoi ulos huonekalutkin pesten ja desinfioiden niitä auringonpaisteessa, samoin hän vei ulos patjat ja vuoteen peitteen. Ihmetellen hän näki, että lakanat, jotka muija edellisenä päivänä oli vaihtanut, olivat puhtaat, mutta ullakolla, johon hän kiipesi ikäisekseen tavattoman notkeasti, hän sitävastoin näki kasan likaisia lakanoita.

Tämä ullakko muodosti pienen huoneen, jossa oli vuode ja puulaatikko, jota saattoi käyttää pöytänä tai istuimena. Valo tunki sisälle pienestä seinäaukosta, josta näkyi huvila-alueen pelto. Puhdistettuaan tämän ullakkohuoneen opettaja laskeutui jälleen tikapuita alas ja lakaisi huoneensa. Lattian pöly tanssi melkein ilkkuen hänen ympärillään. Kuta kovemmin hän lakaisi, sitä enemmän tomua pöllysi esiin, ja tämäntästä hän meni ovelle sylkemään ja niistämään nenäänsä. Hän ajatteli Olaa: olisipa tyttö ollut siinä nauramassa ja auttamassa häntä! Pois, pois! Pölyä lakaisemalla hän hiukan taltutti levottomuuttaan ja palasi työhönsä kuin vanki, joka hetkeksi on asettunut koppinsa ovelle katselemaan kaukaista taivasta. Päätettyään lattian puhdistamisen ja ripsuttuaan seiniä, joista sateli alas hämähäkinverkkoja vielä täynnä menneenvuotisia kuolleita kärpäsiä, hän ajatteli, että täytyi saada jotakin syötävää. Hän meni tarkastamaan kanahäkkiä, joka oli puoleksi olkien täyttämä ja johon muorin selitysten mukaan kanat munivat neljä munaa päivässä. Mutta hän löysi vain kaksi, joista toinen, mustatäpläinen oli munitusmuna, ja toinen, valkoinen, oli vielä lämmin kuin jo keitetty.

Hän siis tyytyi siihen ja kastoi munaan leivän, niinkuin Olan oli tapana herkutellen kastaa korppunsa kermaan.

Sitten hän jatkoi työtään, ja kun hän oli saanut pestyksi ja asetetuksi paikoilleen huonekalut, hänestä tuntui, kuin hän olisi myrskyisen matkan jälkeen laskenut turvalliseen satamaan. Ja kuten kaikilla matkustajilla on tapana perille saavuttuaan tehdä, hänkin avasi matkalaukkunsa.

Ensimmäinen esine, jonka hän otti esille, oli herätyskello, joka oli seurannut häntä kotiseudulta asti. Se kävi vielä välinpitämättömänä kaikesta muusta kuin velvollisuudestaan, ajan osoittamisesta. Hän asetti sen keskelle vielä kosteata pöytää, ja se raksutteli edelleen rohkeasti tultuaan äkkiä ympäristönsä ajan ja paikallisuuden valtiaaksi.

Opettaja tunsi itsensä virkistyneeksi, ikäänkuin olisi jälleen tavannut toverin yksinäisyydessään. Mutta vielä suuremman ilon hänelle tuotti reunoistaan kellastunut kanavakankaalle tehty koruompelus, jota hän ei ollut Margan talossa oleskellessaan kertaakaan ottanut esille matkalaukusta.

Tuo koruompelus muodosti taulun, joka kuvasi autiota rantaa. Alareuna, joka oli kirjailtu harmaalla silkillä, merkitsi hiekkaa, sen yläpuolella oli vihertävä juova: meri; ja vielä ylempänä taivaan siniharmaa tausta. Tässä maisemassa, joka ainoastaan kolmella juovalla kuvasi ilmavia, äärettömiä etäisyyksiä, taivalsi kaksi ihmishahmoa. Ne näyttivät todella liikkuvan eteenpäin nostellen vuorotellen jalkojaan ja painaen jälkensä hiekkaan. Toinen niistä oli kaljupäinen mies, yllään uuman kohdalta vyöllä kiinnitetty pitkä kaapu ja nauhasandaalit jalassa. Hänellä oli kädessä mytty, ja hänen perässään kulki häntä pitempi nainen, sylissään mustaan vaippaan kääritty lapsi (se oli epäilemättä lapsi, päättäen siitä tavasta, jolla nainen piteli kantamustaan). Nainen oli pukeutunut punaisiin, hänellä oli niinikään nauhasandaalit jalassa, ja pään ympärille oli kierretty palmikot, jotka keltaisella silkillä oli saatu ihmeteltävän luonnollisiksi.

Tämän koruompelun alareunassa näkyi silkkikirjaimin kirjoitus:

Pako Egyptiin.

Muutamalla naulalla tämä pieni gobeliinintapainen kiinnitettiin seinään vuoteen yläpuolelle, ja se tuntui kirkastavan koko huoneen.

Peite, joka oli kuin säkki ainakin, levitettiin matoksi permannolle, ja lakanat katettiin vain valkoisella ripsureunaisella peitteellä, joka oli jotakuinkun puhdas ja jota vanhus oli pitänyt kokoonkäärittynä pieluksen alla.

* * * * *

Kun kaikki oli järjestyksessä, opettaja meni uudelleen miesten asunnolle viemään takaisin luudan. Häneltä ei jäänyt huomaamatta, että he taas riitelivät, kuin eivät olisi sinä päivänä muuta tehneetkään, ja hänen täytyi itsekseen nauraa heille. Nähdessään hänet he vaikenivat, ja vanhempi nousi kunnioittavasti häntä tervehtimään.

— Tässä tuon luudan takaisin, opettaja sanoi nojaten sen varteen, ja suuri kiitos! Ja kiitos perunoistakin, jotka olivat niin hyviä, etta sulivat suussa.

— Me emme vielä ole koetelleet niiden makua. Kokki, näet, vanhempi veljistä selitti vilkaisten nuorempaan, on huonolla tuulella.

— Tiedän sen. Oletteko suutuksissanne minulle, Gesuino? Olette oikeassa, käyn täällä liian usein vaivaamassa teitä. Mutta korvaukseksi voin ehkä vuorostani tehdä teille palveluksen. Tulkaa tänään luokseni iltaruoalle. Minulla ei ole paljoa kotona, mutta sen vähän, mikä minulla on, tahdon tehdä moninkertaiseksi, niin kuin Jesus ennen. Mutta teidän pitää käydä ostamassa minulle viiniä.

— Meillä on kotona viiniä, joka on mietoa, mutta hyvää, vanhempi veli sanoi nuoremman sillävälin vaietessa ja nyrpeän näköisenä jatkaessa kaivamistaan.

— Kiitos vain. Mutta minä tahdon saada jaloa viiniä, joka vahvistaa verta. Luulenpa, että tuossa tienristeyksessä on ravintola. Jollei siitä ole liian suurta vaivaa, pyydän teitä käymään sieltä ostamassa minulle pari pulloa viiniä.

— Jeesus Maria! Tahdotteko saada meidät hengiltä?

— Siinä tapauksessa saamme toisistamme seuraa, opettaja sanoi antaen miehelle rahoja viiniin. Mitäs te sanotte, Gesuino? Vastatkaa toki, olkaa niin hyvä. Tuletteko, vai ettekö tule?

— Totta kai, Gesuino mutisi kääntämättä päätään.

— No, viimeinkin olemme kuulleet äänenne kaiun. Ja nyt täytyy lähteä valmistamaan juhla-ateriaa.

Tuotapikaa hommatut kutsut eivät tuottaneet koulunopettajalle vaikeuksia. Vanha vaimo oli muun muassa myynyt hänelle vuoristosta tuodun liikkiön, jauhoja, säilykkeitä ja juustoa. Jotta ei vieraiden vastaanotto tulisi noloksi, hänellä tarvitsi vain olla hyvää tahtoa ja taitavuutta, ja jos jälkimmäinen olikin puutteellinen, edellistä oli sensijaan sitä enemmän.

Hän pani siis vettä tulelle ja otti sillä aikaa alas liikkiön, joka ollakseen turvassa rotilta riippui nuorasta keskeltä kattoa kuin lamppu. Hän laski sen pöydälle, katsoi ja käänteli sitä löytääkseen sopivan hyökkäyskohdan. Oikea puoli näytti hänestä paremmalta; mutta sitten hän huomasi, että se oli liian laiha, ja useastakin syystä hän tarvitsi silavaa. Sentähden hän kävi käsiksi toiseen puoleen, ja leikattuaan pois suolaisen, rösöisen kuoren, hän saikin näkyviin valkoisen silavan ja punaisen lihan.

Mutta veitsi on tylsä. Sillä ei voi leikata ohuita viipaleita, minkävuoksi hän hioo sitä toisella pienemmällä veitsellä. Molemmat terät säihkyvät ja kitisevät tuossa hurjassa painissa väliin päästäen iloääniä. Ja nyt veitsi voitostaan hehkuen uudelleen, julmana ja äänettömänä leikkaa liikkiöpotilasta, ja nyt viipaleet putoilevat ohuina ja leveinä. Opettaja pitelee niitä päivää kohti kuin kallisarvoisen kankaan tilkkuja. Silava näyttää hänestä valkoiselta sametilta, liha mahonginväriseltä kirjosilkiltä.

Sitten hän järjesti nämä viipaleet siron ruusun muotoon pyöreälle tarjottimelle ja leikkeli edelleen liikkiön silavaa. Ja näiden poloisten silavapalasten parissa, jotka sikin sokin heitettiin leikkuulaudalle, hänen veitsensä raivosi hurjasti muuttaen ne hakkelukseksi. Ja kun kattila vedettiin hellan laidalle antamaan tilaa mustalle paistinpannulle, johon silavahakkelus oli kaadettu ja joka sai onnettomuustovereikseen muutamia voinokareita ja paloiksi leikeltyä kynsilaukkaa ja sipulia. Kaikki tämä alkoi sähistä ja vaikeroida, ensin hiljaa, sitten yhä kovemmin, kunnes säilykerasian tomaatit sekoittivat siihen tahmean verensä, joka tuntui muuttavan tuskan iloksi.

Pantuaan uutta vettä kiehumaan opettaja otti esille ison leivinlaudan, joka oli puhdas ja melkein neitseellinen valkoisen puun alastomuudessaan. Ja muistaen, miten naisilla on tapana menetellä tällaisissa tilaisuuksissa, hän kaatoi laudalle pienen jauhovuoren ja painoi sormella keskelle aukon kuin tulivuoren kraaterin. Tulivuorelta todella tuo jauhokasa näytti, kun hän sen keskelle painamaansa aukkoon kaatoi kiehuvaa vettä. Siitä nousi höyryä, läjä luhistui kokoon ja hän pisti siihen kätensä, ikäänkuin pitääkseen sitä koossa ja jälleen rakentaakseen sen pystyyn.

Mutta jauhot hajaantuivat joka taholle, ja ne jauhot, jotka jo olivat kastuneet, tarttuivat kiinni hänen sormiinsa ärtyisinä ja kuin kostaakseen. Ennen pitkää hänen kätensä olivat kuin valkoisten villakintaiden peittämät, ja jauhot, jotka raivokkaasti karkasivat pois laudalta, pyrysivät alas tahraten hänen pukunsa etupuolen.

Tämä oli pulmallinen hetki. Hän katseli epätoivoissaan takkiaan rohkenematta kajota siihen kauheilla käsillään. Mutta sitten hän tuli ajätelleeksi, ettei hän enää pelännyt mitään elämässä, ja vähitellen hän toisella kädellä vapautti toisen käden taikinapäällyksestä. Molemmin käsin hän sitten kokosi hajaantuneet jauhot keskelle lautaa, rohkein sormin hän alusti ja pakotti niskoittelevan aineen yhtymään yhdeksi kappaleeksi.

Hän huokaili, ja oikea käsi oli hellänä, mutta hanen onnistui väkisinkin saada jäykkä taikina pehmeäksi. Venyttämällä ja kokoon käärimällä ja jälleen litteäksi kaulimalla hän sai sen lopulta nöyräksi. Se oli lämmin, pyöreä ja sileä kuin naisen povi.

Sitten hän jälleen otti pienen veitsen ja kaapi laudan puhtaaksi siihen tarttuneesta taikinasta. Hän leikkasi siitä irti palan, pyöritti ja sotki sitä ja muodosti sen pitkäksi käärmeeksi, jonka veitsi joutuin leikkeli pieniksi paloiksi aivan kuin olisi tuhonnut vaarallisen eläimen. Sitten hän etusormella muovaili nämä pienet taikinapalaset pitkulaisiksi näkinkengänmuotoisiksi kokkareiksi. Ja ne marssivat hyvin järjestettynä sotajoukkona laudalle odottaen lautasliinan peitossa padan sisällyksen kiehumista.

* * * * *

Määrähetkenä molemmat kutsuvieraat saapuivat. Vanhempi veljeksistä tuli sisälle opettajan asuntoon ja tarjosi hänelle apuaan, nuorempi taas kierteli uteliaana ja epäluuloisena pöydän ympärillä, joka oli katettu ulos puiden suojaan, ja nuuski kaikkea ikäänkuin ollakseen varma siitä, ettei ruokia oltu myrkytetty.

Punaiset liikkiöviipaleet, leipä ja keltainen viini, mutta ennen kaikkea talosta virtaava suloinen tuoksu rauhoitti häntä. Hän istuutui penkille pöydän ääreen ja sai vaivoin vedetyksi esille takkinsa isosta povitaskusta pienen juuston, joka oli vaaleankeltainen ja kiilsi kuin norsunluu. Hän laski sen varovasti pöydälle molempien viinipullojen väliin ja jäi katselemaan kokonaisuutta taiteenharrastajan tavoin, joka tarkastaa "asetelmaa".

Mutta kun talon ovella tulivat näkyviin veli, joka hartaana kantoi kokkareita sisältävää liemimaljaa, ikäänkuin se olisi ollut pyhä astia, jä hänen takanaan opettaja, kaula sojossa, silloin Gesuino kavahti pystyyn ja asettui kunnia-asentoon, joka muistui hänen mieleensä niiltä ajoilta, jolloin hän oli sotamiehenä ja jota vaadittiin kenraalin kulkiessa ohi.

Alussa vallitsi noiden kolmen miehen aterian aikana painostava hiljaisuus, mikä on niin tavallista tämänkaltaisissa tilaisuuksissa. Heidän ympärilleen oli kerääntynyt joukko kuokkavieraita, nimittäin kissa poikasineen, miesten koira ja talon kanat. Tämä seura palautti opettajan mieleen toisen talon, toisen perheen, ja näkinkenkäkokkareet tuntuivät hänestä kovilta ja sitkeiltä.

Hiukan kovia ne olivatkin, mutta runsaasti juuston sekainen kastike oli kuin korea puku, joka somistaa vanhanpuoleistakin naista. Gesuino nieli niitä hekumallisesti, enemmän kuin toiset, toisen toisensa perästä, ensin imettyään niitä kuin makeisia. Ja pistettyään haarukkansa toiseen, hän jo halukkaasti katseli toista, ja näin hän teki, kunnes vati oli tyhjä. Silloin hän otti palan leipää tehdäkseen puhdasta jälkeä, mutta opettaja riensi noutamaan uusia varastoja.

Gesuino huokaili ylen onnellisena. Hän tarttui jälleen haarukkaan nöyrän näköisenä ja jatkoi työtään. Mutta nyt hän jo malttoi kiinnittää huomiota ympäristöönkin, ja kun koira tuijotti häneen heiluttaen häntäänsä, joka törrötti pystyssä kuin rukoileva sormi, hän heitti sille kokkareen, mutta kissanpoika oli ketterämpi ja sieppasi sen.

Toinen veli ei syönyt niin himokkaasti, vaan osasi viekkaasti salata ahneutensa. Ja kun opettaja oli täyttänyt kaksi ensimmäistä lasia viinillä ja kaatanut omaan lasiinsa vettä, tuli vanhemman veljen silmiin puoleksi surkua, puoleksi iloa kuvastava kiilto. Surku, kun näki opettajan lasissa vettä, ilo taas toivosta, että molemmat pullot olivat varatut yksinomaan vieraille. Mutta viinin oivallisuus sentään voitti itsekkyyden. — Entä te, ettekö juo viiniä?

— En juo. Lääkäri on kieltänyt.

Nämä sanat tekivät peloittavan vaikutuksen. Tuo hiljainen Gesuinokin nosti haarukkaansa kuin uhkaavaa kolmihaaraa.

— Hiiteen kaikki lääkärit ja lääkkeet!

Ja nyt alkoi keskustelu.

— Kerran lääkäri kielsi minuakin juomasta viiniä, syömästä lihaa, makarooneja ja papuja. Vaimoni, jonka vertaista on harvassa, ei väittänyt lääkäriä vastaan. Mutta tämän mentyä tiehensä hän sanoo minulle: "Proto, nyt ei sinulla ole muuta neuvoa kun uskoa sielusi Jumalan haltuun!"

— Minäkin sen muistan, Gesuino huusi. Ja vaimosi ryhtyi heti keittämään papuja ja meni ostamaan viiniä.

— Ja juokaamme nyt lääkärin terveydeksi.

— Toisella kertaa…

Mutta kävisi liian pitkäksi kertoa kaikki ne hengenvaarat, jotka varsinkin Proto muisti ja jotka oli välttänyt siten, ettei totellut lääkäriä. Lopuksi Gesuino kertoi vielä tämän jutun:

— Kerran nyrjäytin toisen jalkani. Proton vaimo vatkasi munan sekaista öljyä, voiteli sillä nilkkaani ja sitoi sen lujasti. Kolmen päivän kuluttua olin taas terve kuin 'pukki'. Lyönpä vetoa, että jos olisin kutsunut lääkärin, hän olisi katsonut välttämättömäksi leikata poikki koko jalan.

Opettaja hymyili suopeasti, ja sitten puhuttiin hauskemmista asioista.

Keskusteltiin myös eri tavoista, miten päästä rauhaan muurahaisista, sekä siitä, miten pitää jättää siemenpavut ja -herneet varsiin, kunnes ne ovat ihan kuivat. Vasta aterian lopulla, kun oivallinen pyöreä juusto leikattiin viipaleiksi ja se näytti hikoilevan kipuansa, mutta sitten ilomielin tarjoutui puikahtamaan vierasten suuhun, puheet kääntyivät vakavammalle tolalle.

Gesuino itse otti puheeksi kysymyksen, miksi kaikkein rauhallisinkin mies yhä luo itselleen uusia huolia.

Hänen punertavien kiharoiden ympäröimät kasvonsa olivat oranssinväriset, ja hänen pienet sinertävät silmänsä loistivat kyynelten kostuttamina. Kun nuo kaksi muuta katselivat häntä hieman epätietoisina, hän löi kämmenensä pöytään ja nyökäytti päätään huvilaan päin.

— Hitto vieköön, tarkoitan, että miksi noiden ihmisten, jotka asuivat tuolla ja joilla oli kaikkea, mitä tarvitsivat, pitikään noin syöksyä turmioon.

Proto katsoi opettajaan vilkuttaen silmää, pyytäen anteeksi veljensä yksinkertaisuutta ja selitti viipymättä tuon murhenäytelmän aiheen:

— Sentähden, etta he olivat pähkähullujä.

Ja omasta puolestaan hän kävi käsiksi toiseen viinipulloon.

— No niin, opettaja sanoi, miten se sitten oikein tapahtui?

— Asia oli, nähkääs, sillä tavalla, että heillä oli ihan liian hyvät olot, isällä ja pojilla. Isä piti rahat takanaan, mutta pojat tahtoivat huvitella. Siitä syntyi riitaa ja alituista kiistaa, ja viimein pojat löivät isän kuoliaaksi.

— Hulluja? Gesuino sanoi mietteissään ja ärtyneenä veljen selityksestä. Häijyjä he olivat, ja Jumala on heitä rangaissut.

— Jumala! Mikä Jumala? Jumala ei sekaannu sellaisiin asioihin, silloin hänkin olisi häijy.

Gesuinon kasvot kävivät mustanpuhuviksi.

— Sinä puhut vain, kun sinulla ei ole uskoa.

— Päinvastoin minulla ehkä on enemmän uskoa kuin sinulla, veikkoseni.

Ja näytti siltä, kuin heidän tavallinen kinastelunsa taas olisi alkanut, kun opettaja tuli väliin:

— Asianlaita on niin, että ihminen tarvitsee liikuntoa. Tämä tarve alkaa jo, kun hän tuskin on syntynyt. Elämä on liikuntoa, eivätkä tähdet ja merikään koskaan ole paikoillaan. Mutta Jumala on antanut ihmiselle arvostelukyvyn, ja ihmisen velvollisuus on kohdistaa toimintakykynsä hyvään, tehdä työtä ja elää sovussa itsensä ja muiden kanssa. Tämän voi jokainen tehdä, jos vain tahtoo.

— Ihminen tahtoo, tahtoo, mutta se ei aina hänelle onnistu, Gesuino huomautti. — Ja lisäksi on aina toisia, jotka ärsyttävät.

— Kuka? Minäkö muka? Proto virkkaa kiivastuen. Olenhan minä maailman rauhallisin ihminen.

— Ei nyt ole kysymys teistä kahdesta, opettaja sanoo kaataen viiniä heidän laseihinsa. Tai miksikä ei teistäkin? Te pidätte toisistanne ja kuitenkin riitelette lakkaamatta. Miksi, sanokaapa!

— Se on hän, se on hän! Gesuino huudahtaa ja osoittaa sormellaan veljeään. Hän näkee vikoja kaikessa, mitä minä teen, arvostelee kaikkea, ja mikä pahinta, pitää pilanaan kaikkea, mitä teen. Sanalla sanoen, hän kohtelee minua kuin poikanulikkaa tai kuin hölmöä, sillä hän luulee itseään minua etevämmäksi. Sensijaan…

— Sensijaan te luulette itseänne häntä etevämmäksi. Sellaisia olemme kaikki. Syy on siinä, että olemme unhottaneet jumalalliset lait. Nöyrtykää, niin teidät ylennetään! Ja lisäksi olemme unhottaneet kymmenet käskyt. Lyönpä vetoa, että te, Gesuino, ette muista niitä, ettekä tekään Proto.

— Enpä minä, totisesti, muistakaan, Proto vastaa lievä ivahymy huulilla, mutta tämä ei kohdistu häneen itseensä eikä opettajaan, vaan veljeen. Ja Gesuino älyää sen ja tuntee sappensa kiehahtavan, mutta koettaa hillitä itseään ja tunnustaa nöyrästi, ettei hänkään oikein muista Jumalan kymmeniä käskyjä.

Silloin opettaja otti piipun taskustaan, ja kun Proto seurasi hänen esimerkkiään, hän tarjosi tälle tupakkaa.

Gesuino ei tupakoinut.

— Minulla ei ole paheita, hän sanoi hiukan ylenkatseellisesti. Silti hän hiljaa ja muiden huomaamatta veti pullon lähemmäksi ja jatkoi juomistaan käyttäen hyväkseen toisten innostumista tupakoimiseensa. Mutta opettaja pani tämän merkille ja muisti Margan vakuutuksen, että Antoniolla muka ei ollut paheita. Ja sillä aikaa kun Proto jatkoi filosofoimistaan ahkerasti syljeskellen, opettaja veteli syviä sauhuja piipustaan ja loi katseensa korkeuteen kohti sinitaivasta, jota hämärän ensiverho hopeoi, ja vaipui osaksi surumielisenä, osaksi iloiten tähän havaitsemiseensa.

* * * * *

Tämä toinen yö oli levollisempi. Opettaja tunsi, ettei ollut yksin tässä kirouksenalaisessa talossa ja ettei hänen päivänsä ollut kulunut hyödyttömästi. Molemmat veljet olivat, vanhemman avustettua opettajaa keittiön järjestämisessä, lähteneet hyvällä tuulella ja hyvinä ystävinä. Koirakin oli tyytyväinen, heilutti häntäänsä katsellen opettajaan, ja kissa oli poikastensa leikkiessä pöydän alla kaikessa hiljaisuudessa kulkenut taloa tarkastamassa. Opettajasta tuntui, kuin hän olisi luonut itselleen uuden perheen, ja hän toivoi ajan tuottamaan apuun.

Herätessään varhain seuraavana aamuna hän tunsi jonkinlaisen uudistuksen tapahtuneen sekä ruumiissaan että sielussaan. Hän keikahti nopsasti vuoteesta täynnä luottamusta. Hän ei enää kaihtanut kanssaihmistensä kohtaamista. Hän päätti siis itse lähteä ostoksilleen ja siisti itsensä samoin kuin mennessään kävelylle Olan kanssa. Hän kulki heidän tietänsä ja kuvitteli kuulevansa tytön kevyet pienet askelet ruohikossa, jota meren tuulahdus oli virkistänyt.

Kauppatorilla naiset katselivat häntä samalla tavalla kuin ensi aamuna hänen tulonsa jälkeen. Noin yksin, ilman Olaa, hän tuntui heistä vallan toiselta mieheltä.

Yksi heistä, jolta opettaja joskus oli ostanut lapselle hedelmiä, kyseli, missä tyttö oli.

— Hän lähti matkalle äitinsä kanssa.

— Eikä Ornellaakaan ole näkynyt pariin päivään. Minnehän sekin onnenheitto on joutunut?

Opettaja ei vastannut, vaan kohdisti kaiken huomionsa hedelmien ostoon.
Tuolla naisella oli myytävänä samanlaisia pieniä juustoja, jommoisen
Gesuino oli tuonut, ja hän osti niistä muutaman. Sitten hän meni
leipurin myymälään.

Tämä oli Antonion tuttava.

— No, hän palaa siis kotiin tänään, tuo velikulta! leipuri sanoi opettajalle punnitessaan leipää, joka vielä tuoksui uunille. Hän lähetti minulle postikortin, jossa on kauniin naisen kuva, mies lisäsi iskien silmää.

Opettaja otti paperiin käärityn leivän, joka vielä oli lämmin kuin elävä olento.

Antonio ei siis vielä ollut palannut. Tämä selitti sen, että nuo kaksi päivää olivat olleet niin rauhalliset. Ja nyt opettaja tunsi tunnonvaivoja, kun oli jättänyt talon yksin Ornellan huostaan! Mutta mikä oli tehty, oli tehty, Palattuaan asuntoonsa hän jatkoi tavallista elämäänsä, mutta tosiasiassa hän odotti jotakin uutta, ja tämä odotus sai hänet levottomaksi. Illan suussa tämä levottomuus muuttui ahdistukseksi. Ehkä syynä siihen oli sää, taivas kun oli pimennyt ja myrskyävältä mereltä kuului jyrähdyksiä. Salamat sinkoilivat tiheään kuin tuulen työntämät liekit nuoleskellen ikkunaruutuja, jotka tuntuivat vapisevan pelosta.

Opettajakin tunsi sulkeutuneena huoneeseensa outoa kauhua. Veri syöksyi polviin ja sulloutui kuin väkijoukko liian ahtaan tien mutkaan, ja aavistus, että näinä hetkinä tapahtuisi jotakin hirvittävää, valtasi hänet täydelleen.

Ohut sadeharso himmensi äkkiä ilman tuhoa ennustavan valaistuksen; tuuli ja salamat taukosivat. Liikkumattomat puut näyttivät tarjoutuvan hekumoiden sateen huuhdeltaviksi, ja vesipisarat pysähtyivät lehdille ja ikäänkuin imeytyivät niihin.

Jälleen salamat purkautuivat esiin yhä voimakkaampina. Sade taukosi kuin säikähtyneenä, ja tuulella näytti olevan julma nautinto siitä, että se sai erottaa toisistaan veden ja lehdet, kunnes lopulta taivaan silmä aukeni puiden välillä tähystellen, mitä maan päällä tapahtui. Sitten aurinko poisti ympäriltään pilvien harmaan harson, ja salamat, jyrähdykset ja tuuli alkoivat vuorostaan peräytyä.

Kaikki tyyntyi taas, mutta opettaja ei tuntenut itseään tyyntyneeksi, ikäänkuin myrsky olisi siirtynyt hänen poveensa.

Ja kun hän illalla teki tavanmukaisen kierroksensa huvilan ympäri saadakseen varmuuden siitä, että kaikki oli järjestyksessä, hän näki naisolennon nojaavan portin rautatankoihin käsivarret levällään, kuin hän olisi ollut ristiinnaulittu. Siitä tien kohdasta, missä opettaja seisoi, hän ei voinut nähdä, kuka tämä oli, mutta mentyään lähemmäksi hän tunsi Ornellan. Hän ajatteli piilottautua, mutta näytti siitä, kuin tuo nainen olisi seisonut siinä hyvin kauan ja olisi päättänyt odottaa häntä vaikka iankaikkisesti. Hänen vartalonsa, joka punapukuisena erottautui tyhjästä värittömästä taustasta, palautti hänen mieleensä tuon toisen. Hän tunsi sisällään pelkoa, mutta lähestyi silti.

— Mitä tahdot? — hän kysyi karskisti.

Nainen vastasi tyynesti.

— Avatkaa.

— Mitä tahdot?

Opettaja oli päättänyt olla avaamatta, sillä taas hän tunsi tuon eläimellisen hajun ja lämmön, joka virtasi tuosta naisesta. Tuntui aivan siltä, kuin vaarallinen eläin, äkäinen iso kissa, joka tekeytyi kesyksi vain päästäkseen sisälle, olisi tarrautunut kiinni portin rautaristikkoon. Ja hänen mieleensä muistuivat Olan sanat: — Ihmissusia on todella olemassa, olen kuullut niiden ulvovan.

— Minun täytyy saada puhua kanssanne, Ornella sanoi tuijottaen opettajaan häijyillä vihreillä silmillään.

— Voithan sanoa sen tässä, minä kuuntelen.

— No niin, hän huudahti töykeästi, sen pahempi teille, jos joku toinen sen kuulee. Poikanne tuli kotiin tänään, ja luettuaan kirjeenne hän karkoitti minut iskuin ja lyönnein pois ja uhkasi ottaa minut hengiltä. Minulla on siitä jäljet käsivarsissa ja selässä, enkä tiedä, mihin voisin asettua. Nyt teidän täytyy mennä sanomaan hänelle, että hänen on pidettävä huoli minusta. Muuten…

— Muuten?

— Muuten tapahtuu jotakin kauheata. Olen kuin raivoisa eläin, kuuletteko? Olen valmis mihin tahansa. Mihin tahansa! hän huusi ravistaen portin rautatankoja. Ja hänen silmänsä säihkyivät kuin häkkiin suljetulla tiikerillä.

Opettaja ajatteli Olaa. Saattoihan Ornella kostaa tytölle. Silloin hänestä tuntui, kuin hänen kuolinhetkensä olisi tullut, kuin hän olisi seisonut elämän hirvittävän salaisuuden kynnyksellä, johon liittyivät hairahdukset, suru ja rangaistus, ja kuin eteen olisi kohonnut toisen elämän vielä hirvittävämpi salaisuus, se kun on selittämatön.

Hän avasi portin ja päästi naisen sisälle.

Tämä näytti rauhoittavan, joskaan ei lepyttävän häntä. Vaieten hän seurasi opettajaa hänen asuntoonsa ja lysähti tuolille, jonka mies nosti hänelle.

Pöydälle asetetun pienen kynttilän valossa opettaja huomasi, että Ornellan kasvot olivat vääntyneet ja äkkiä vanhentuneet. Näytti siltä, kuin liekki olisi kärventänyt hänen tukkaansa, ja valkoisella kaulalla näkyi tumman punainen veritäplä merkkinä hänen saamistaan iskuista. Opettaja tiesi, että vaikuttavin keino tuottaa naishenkilölle helpoitusta on antaa hänen mielin määrin puhua, ja hän sanoi:

— Kerrohan minulle, miten tuo tapahtui.

Mutta Ornella oli toisenlainen kuin muut naiset, hän ei voinut ilmaista suruaan muuten kuin huutamalla, niin kuin alempiasteiset olennot. Hän painoi päänsä kumaraan, puraisi käsivarttaan, alkoi huokailla ja päästää hurjia valitushuutoja, ja opettaja oivalsi, että hänellä todella oli edessään haavoittunut eläin. Sanat olivat tehottomia, hänen täytyi keksiä jokin muu keino häntä auttaakseen.

— Älä huuda, Ornella! Mikä on tapahtunut, on tapahtunut. Antonio löi sinua raivonpuuskassaan, mutta varmasti hän katuu ja pitää sinusta huolta. Minä kyllä pidän huolen siitä, että hän tulee järkiinsä. Tahdotko syödä jotakin? Tahdotko juoda tilkan viiniä? On mieletöntä noin parkua, Ornella. Saatpa nähdä, että kaikki vielä kääntyy hyvälle tolalle. Sanohan minulle, hän virkkoi hiljaisella ja mairittelevalla äänellä, etkö tunne ketään, jonka luo voisit mennä asumaan?

Olihan Ornellalla muutamia sukulaisia seudulla, mutta hän tahtoi palata siihen lämpöiseen pesään, josta hänet oli karkoitettu kuin varis kyyhkyslakasta. Se tietoisuus, että oli mahdotonta palata sinne, teki hänen epätoivonsa kahta katkerammaksi.

Opettaja tarjosi hänelle vieraanvaraisuutta siksi yöksi sanoen, että ullakkohuoneessa oli puhdas vuode, mutta tämäkään tarjous ei näyttänyt häntä rauhoittavan. Hän huokaili kauan ja hieroi päätään käsivarteensa, ja vasta väsyttyään hän kohotti itkusta punoittavat kasvonsa ja sanoi käheästi:

— Ettekö voisi heti mennä puhumaan poikanne kanssa?

— Se on liian aikaista. Etkö käsitä, että hänkin vielä on raivoissaan?

Ornella peitti jälleen kasvonsa, kohotti ne taas ja tuijotti uudelleen opettajaan hurjilla vihaa ja mielettömyyttä uhkuvilla silmillään.

— Ettekö voisi palata asumaan heidän luokseen, se yksistään lepyttäisi heidät? Se yksistään…

— Senkin teen, jos se on välttämätöntä, opettaja sanoi säikähtyneenä ja lähti sitten ulos, sillä hän oli tukehtumaisillaan. Kulkiessaan ikkunan ohi hän näki Ornellan juovan viinin, jonka hän oli tälle tarjonnut. Ehkä se rauhoittaisi häntä. Mutta itse hän ei voinut rauhoittua.

Hän kiersi taas huvilan. Hän ei ollut koskaan ollut taikauskoinen ja tahtoi edelleen pysyä vapaana taikauskosta, mutta silti hän oli kuin tasapainostaan suistunut siitä turmiollisesta vaikutuksesta, jota henki tämä talo, kuollut kuin raato.

Vaistomaisesti hän tahtoi paeta kauas, sinne, missä ei toisten pahuus enää tavoittaisi häntä. Hän kapinoi Jumalaa ja omaatuntoansakin vastaan. Mitä häneltä siis vaadittiin? Olihan hän jo antanut kaiken.

Hän meni istumaan marmoripöydän ääreen, jossa oli aterioinut työmiesten kanssa, ja luuli kuulevansa heidän puheensa kaiun. Sikäli kuin hanen sisäinen levottomuutensa asettui, selkeni jälleen itsestään hänen ajatus- ja arvostelukykynsä, ja puhdas kirkas valo levisi hänen ympärilleen, ja esineiden luomat varjot näyttivät todellisemmilta kuin itse esineet. Kaikki oli nyt rauhallista ja hiljaista kuin kuoleman iaisessa levossa.

— Minun täytyy täydellisesti kieltää itsenikin, hän ajatteli. Ja hän päätti ottaa Ornellan luokseen ja huolehtia hänestä. Tästä aiheutuisi taistelua, varsinkin itse naisen raa'an voiman ja muiden vastuksien kanssa, mutta juuri ajatellessaan tätä taistelua hän rohkaistui.

— Rohkeutta vain, hän sanoi hiljaa, puhuen varjolleen. Jumala on meitä auttava.

Nyt hän nousee ja menee pensasaidan luo, mistä luulee kuulleensa melua, mutta kaikki on hiljaista kuutamossa, jolla on haaveellinen väri, mikä ei enää oikeastaan ole väriä, mutta ei liioin mustaa.

Muutamat kuun valaisemat lehdet näyttävät kullanhohteiselta lasilta, toiset alabasterilta.

Maanvuokraajien koira alkaa haukkua, Gesuino kutsuu sitä ja opettaja huutaa:

— Hei, Gesui!

Gesuino ei vastaa, mutta menee pensasaidalle päin, jossa on ainoastaan oksan sulkema aukko, minkä kautta miehet pääsevät huvilan vartian yhteyteen. Opettajakin menee sinne, ja tuntuu siltä kuin he molemmat olisivat tutkimusmatkailijoita tuntemattomassa maassa, jotka kuulevat toistensa äänen kahden puolen tiheää metsää ja pyrkivät puhumaan toistensa kanssa.

He tapaavatkin toisensa aukon kohdalla; musta harva oksa erottaa heidät vielä, mutta he voivat jo nähdä toisensa ja puhua toisilleen.

Gesuino on paljain päin; hänen punertavat kiharansa näyttävät kuivuneilta heiniltä, ja silmänvalkuaiset kiiltävät kuin posliini.

Hänen takanaan on koira, joka luo pitkän varjon, Se on levoton ja puree älisten reittään kuin vaivaisivat sitä kirput, sitten se nostaa päänsä kuullessaan isäntänsä puhuvan.

— Onko joku luonanne? Gesuino kysyi. Koira haukkuu asuntoonne päin.

Seuraa vaitiolo. Ja opettajasta tuntuu kuin hän kuulisi ison siiven kahinan taivaanlaen yksinäisyydestä ja kuin se elähyttäisi olioita. Se tiesi kai Jumalalta odotettua apua.

— Luonani on nainen, hän sanoi ääni tyynenä. Onneton olento, joka ei tiedä, minne mennä, ja joka on paennut tänne kuin haavoitettu lintu.

Mutta vertaus ei tehonnut Gesuinoon.

— Tunnetteko hänet?

— Tunnen kyllä. Hän on palvelijatar, joka oli poikani Antonion talossa.

Gesuino, joka harvoin liikkui kotipihaa ulompana ja joka ei sekaantunut toisten ihmisten asioihin, ei tuntenut Antoniota eikä hänen palvelijatartaan. Mutta hänen synnynnäinen oveluutensa sai hänet aavistamaan sitä murhenäytelmää, joka oli tapahtunut tuossa talossa.

— Onko pojallanne vaimo?

— Vaimo ja tytär.

Opettaja tunsi olevansa kuulustelun alaisena, mutta sehän oli vain, niinkuin olla pitikin. Ihminen on ihmisen tuomari.

— Totta puhuakseni, poikani on ajanut hänet pois sen tähden, että vaimo ja tytär ovat matkustaneet pois. Ja hän on karkoittanut tuon naisen senkintähden, että hän on raskaana.

— Se on kaunista! Ja te sallitte hänen olla talossanne?

— Gesuino! opettaja silloin sanoi, ja tarttui kiinni pensasaitaan, minä pyydän, ettette ymmärrä minua väärin. Te olette mies, joka uskoo Jumalaan ja jolla on omatunto, ja teidän pitää sentähden auttaa ja neuvoa minua. Mitä minun on tehtävä? Tyttö on epätoivoissaan, hän voi tehdä itselleen ja toisille väkivaltaa. Enpä suinkaan mielelläni pidä häntä luonani, päinvastoin pelkään viettää yötä yhdessä hänen kanssaan. Mitä minun on tehtävä?

Gesuinokin koppasi kädellään kiinni pensasaidasta. Hän tunsi mielensä hämmentyneeksi.

— Kysykäämme Protolta. Hän on maailmanlapsi ja kykenee neuvomaan.

— Ei! Ei! Teidän pitää neuvoa minua omantuntonne mukaisesti.

— Mutta sanokaapa, kuka on saanut tuon tytön siunattuun tilaan?

— Sitä en tiedä, eikä se kuulu asiaan. Pääasia on estää tyttöä tekemästä tyhmyyksiä ja sitten auttaa häntä ja järjestää lapsen asiat.

— Veljeni Proto sanoisi, että pitää antaa tytön mennä hirteen. Tuollaiset naiset tyydyttävät ensin himonsa ja tuottavat sitten toisille ikävyyksiä.

— Se on totta, mutta Jeesuskin ojensi kätensä Maria Magdalenalle.
Antakaamme Proton olla rauhassa, Gesuino, ja neuvokaa te minua!

Gesuino ei ollut varsin halukas neuvomaan, vaan kuulusteli edelleen:

— Ehkä se oli poikanne?

— Sitä en tiedä. Mutta jos niin olisikin, hän on joka tapauksessa ajanut tytön talostaan, ja olen siis kaksinverroin velvollinen pelastamaan hänet ja lapsen.

— Sellainen sika!… Gesuino mutisi, eikä opettaja puolustanut
Antoniota, vaan sanoi:

— Ihmiset tekevät pahaa tietämättään ja tahtomattaan. Ihmisten velvollisuus, jotka kuuntelevat omantuntonsa ääntä, on korjata heidän aikaansaamansa paha. Kun joki paisuu yli äyräittensä, minkä se sille voi? Mutta ihmiset rakentavat patoja, ja vaurio on korjattu. Niin meidänkin pitää tehdä.

Gesuino painoi alas päänsä, ja kuutamo valaisi hänen hiuksiaan kuin sänkipeltoa. Hän katseli ympärilleen ja näytti kysyvän neuvoa varjoltaan, joka piili pensasaidassa. Seurasi hetken vaitiolo, kunnes koira nosti päänsä ja haukahti ilmoittaakseen naapureille ja etäallä asujille, että rauha oli häiriintymätön, että täällä oltiin varuillaan ja valmiina torjumaan väijytystä. Silloin Gesuinokin nosti kasvonsa ja sanoi:

— Te olette kunnon mies. Olen varma, että veljeni Protokin auttaa teitä. Mitä meidän on tehtävä?

— Toistaiseksi emme saa kertoa kenellekään, että tuo nainen on täällä. Parasta on välttää juoruja. Lisäksi, jos näette hänet, ette saa olla tietävinänne hanen tilastansa ettekä millään tavoin näyttää hämmastyneiltä. Saanhan minäkin kai pitää palvelijatarta, niinkuin aina ennenkin. — Se on totta, hän lisäsi ivallisesti, ettei hän nukkunut samassa huoneessa, mutta se on yhdentekevää. Ja lopuksi, kun minun täytyy poistua kotoa, esimerkiksi järjestelemään hänen asioitaän, teidän pitää valvoa häntä ja pitää silmällä ympäristöä. Pyydänkö teiltä ehkä liikoja?

— Ettehän toki! toinen huudahti kohauttaen olkapäitään. Sitten hän jälleen tunsi käyvänsä yhtä äreäksi kuin ennenkin.

* * * * *

Lyhyt, tyyni kesäkuun yökin oli opettajalle apuna. Käytyään neuvottelemassa Gesuinon veljenkin kanssa, joka heti oivalsi kaiken eikä ruvennut kyselemään, opettaja palasi kotipihaansa ja teki uudelleen kierroksen huvilan ympäri. Kaikki oli hiljaista, ja puiden alla marmoripöydätkin ja viileät penkit näyttivät kuun valaisemina kehoittavan häntä lepäämään ja jättämään siihen osan surustaan. Mutta tämän surunsa hän tunsi täydesti, se oli hänen sisällään kuin seiväs, joka piti häntä suorana kiireestä kantapäähän, eikä hän tahtonutkaan luovuttaa sitä kenellekään.

Kynttilä paloi vielä huoneessa, mutta Ornella oli mennyt nukkumaan ullakkohuoneen vuoteeseen ja oli lattialle tikapuiden juurelle jättänyt pölyiset, punaiset tallukkansa, jotka hänellä oli ollut jalassa paetessaan Antonion lyöntejä.

Opettaja tuijotti tallukkoihin, ikäänkuin olisi odottanut, että ne rupeaisivat liikkumaan ja puhumaan. Ja todella ne tulkitsivatkin hänelle sen kohtauksen raivokkuutta, joka oli riehunut noiden kahden ihmisen väliliä. Miehen viha oli varmaankin ollut eläimellisen raakaa, kun Ornella oli paennut noin kevyesti puettuna. Silti nämä merkit eivät olleet hänestä vastenmielisiä. Ehkä ne tiesivät, että Antonio oli ruvennut kapinoimaan omia raakoja vaistojansa vastaan, ja lyödessään naista hän ehkä samalla oli kurittanut omaatuntoaan.

Vai oliko kaikki tämä pelkkää harhaluuloa? Joka tapauksessa hän tunsi itsensä verraten rauhalliseksi. Hän meni levolle, sammutti tulen ja sulki silmänsä. Hänestä tuntui, kuin hän olisi sinä päivänä tehnyt pitkän vaelluksen ja nyt vihdoinkin ansaitsi lepoa.

Ja taas kuului kaukaista urkujensoittoa meren kristallitemppelistä ja laulu, joka kirkasti yön:

Meripoika lainehilla
Avuks' Sua huutaa, Herra…

Ola leikittelee niityllä, kukkana kukkien parissa, rannerenkaana kaislankorsia, ja kätkee pieneen nyrkkiinsä jotakin, minkä tahtoisi antaa isoisälleen.

— Ukki, pane silmät kiinni ja avaa käsi. Hän ojensi kätensä ja avasi sitten silmänsä ikäänkuin nähdäkseen, oliko siinä todella jotakin. Kuun juova tunki sisälle ikkunasta ja lankesi hänen pivoonsa painaen siihen hopeaisen merkin. Ehkä sekin oli harhaluuloa. Miten olikaan, hän sulki äkkiä silmänsä ja puristi kokoon kätensä sulkien siihen tuon jalon helmen.

* * * * *

Aamun sarastaessa Ornella nousi ennen häntä. Opettaja, joka jo oli valveilla, kuuli hänen liikkuvan varovasti, jotta ei herättäisi häntä, ja sitten laskeutuvan alas tikapuita, vetävän tallukat jalkaansa ja menevän ulos hiljaa sulkien oven jälkeensä.

Tämä Ornellan esiintyminen rauhoitti häntä. Hänkin nousi ja näki avatessaan ikkunan Ornellan pestyään kasvonsa ja kätensä kaivolla, pyyhkivän ne alushameensa helmaan. Hän oli selin opettajaan, hänen vartalollaan oli samat voimakkaat viivat kuin ennenkin, ja käsivarret pistivät siitä esiin kuin vahvat oksat, mutta tuon ihmisruumiin melkein rajun uhkuva voima ei enää häntä pelottanut. Seisoihan tuo nainen siinä hänen edessään ja hänen valtansa alaisena kuin metsästä siirretty puu karsivan puutarhurin edessä.

Huomatessaan opettajan Ornella oikaisi heti ryhtinsä tavalliseksi. Hän ei silti ollut vanhusta näkevinään, vaan kiersi pari kertaa kaivon ja poistui sitten katsomaan kanoja, ikäänkuin he molemmat vielä olisivat olleet siellä, rikoksen ja teeskentelyn pesässä. Mutta kun opettaja kutsui häntä ovelta, hän riensi tämän luo pää kumarassa, surullisena ja nöyränä.

— Ornella, vanhus sanoi isällinen sävy äänessään, sina osaat tehdä talousaskareita paremmin kuin minä. Keitä kahvia ja siivoa sitten vähän täällä. Sillävälin käyn tuolla tuvassa miesten luona ja lähden sitten asioille kylään. Tässä on kahvia ja tuolla on kahvipannu.

Ornella totteli häntä nöyrästi. Se luulo, että opettaja ehkä meni tapaamaän Antoniota ja kenties yrittäisi aikaansaada sovintoa, herätti naisessa vähän toivoa jopa ystävällisyyttäkin. Hän loi huoneeseen yleiskatseen ikäänkuin ottaen sen huostaansa ja älysi heti, mitä siinä oli tehtävää. Hän kumartui ottamaan käsillään hiiliä ja latoi niitä pesään, ja niiden alle hän sytytti paperiliuskan. Silmänräpäyksessä hän sai tulen leimahtamaan liekkiin, jotavastoin opettajalla tuhkan sammuttua tavallisesti oli suuri työ, ennenkuin tuo ihme hänelle onnistui.

Kahvikin näytti vallan itsestään kiehuvan Ornellan valvonnan alaisena, ja kun se oli valmista, se maistui opettajasta mainiolta. Tuo hyvälle tuoksuva maku suussaan hän läksi miesten luo sanomaan, että hän lähti pois kotoa. Gesuino peseytyi parhaillaan kaivolla ilman paitaa, ja hänen karvainen rintansa kimmelteli täynnä pieniä vesipisaroita. Proto taas oli jo työssä ja korjasi lapion vartta.

Veljekset jo pohtivat Ornellan asiaa. Gesuino mutisi karkeita sanoja hänestä ja naisista yleensä. Proto taas — etupäässä tehdäkseen hänelle kiusaa — panetteli miehenretkuja, jotka viettelevät naisia. Mutta aamuilma ja auringon pitkät säteet, joka vielä oli matalalla, saivat molempien miesten joutavat sanat vaikenemaan.

* * * * *

Opettaja kulki jälleen sitä tietä pitkin, joka nyttemmin tuntui hänestä itse elämän tieltä. Ihminen menee ja tulee, luulee, ettei enää koskaan palaa samaa tietä, luulee jättävänsä taakseen kaiken menneisyyden. Ja sensijaan kaikki alkaa uudelleen, ja vaellamme alati seuraten omia jälkiämme takanamme tai edellämme oma varjomme, — Mutta on aika toimia ja jättää filosofoiminen, opettaja ajattelee itsekseen. Sitten hän hymyilee kuvitellen, että hänen kasvonsa kuvastavat meren pinnan värejä. Minnehän oikeastaan menen? Antonion luo? Mitäpä Antonio voisi tehdä? Minkä parannuskeinon hän voisikaan keksiä? Nyt on tauti rajoitettu, se on teljetty sairaalaan, ja minun velvollisuuteni on huolehtia siitä, ettei se pääse levittämään tartuntaansa.

Hän astui siis edelleen, ja Olan valoisa kuva seurasi häntä yhä kuten enkeli sokeaa Tobiasta. Moneen kertaan hän kumartui vaistomaisesti noukkimaan tien kullanhohteisesta laidasta lehden tai kukan. Niin Olakin teki, ja hänen mieleensä muistui, miten hän pikkupoikana kotiseudullaan samoili pellonpientareilla kokoamassa lääkekasveja.

* * * * *

Hän kulki milloin toista, milloin toista tuttua tietään. Antonio ei ollut kotona. Rengin vaimo, joka tilapäisesti oli ylennetty talon palvelijattaren arvoon, tähysteli opettajaa ilkeästi ja kysäsi, oliko matka onnistunut hyvin. Hän ei vastannut ja viipyi etupäässä vain seurustellakseen koiran kanssa, joka häntä huvitti ja joka saattoi hänet portille asti aikoen lähteä kävelylle hänen kanssaan.

— Ei, ystäväni, nyt se ei käy päinsä, opettaja sanoo osoittaen enemmän luottamusta eläimelle kuin äskeiselle naiselle. Sinun pitää jäädä kotiin, kun siellä ei ole ketään. Kun Ola palaa, noudan teidät molemmat kävelylle.

Koiran korvat menevät lerpalleen, mikä tietää, että se alistuu, ja opettajan mentyä ulos portista ja suljettua sen, se haukkuu ylös ilmaan ilmaisten olevansa paikallaan ja täyttävänsä velvollisuutensa. Opettaja menee niinikään täyttämään velvollisuuttaan, mutta hänestä tuntuu, kuin se olisi yhtä hyödytöntä kuin koiran haukkuminen ilmaan, ja hän astuu tietä, joka johtaa hyökysillalle ja siitä kalatorille. Antoniota ei näy, ja vanhus on melkein tyytyväinen, kun ei kohtaa häntä. Silti hän jatkaa hakemistaan, kulkee kanavan varrella olevan tien päästä päähän, kääntyy vasemmalle ja saapuu keskelle kylää. Antoniota vain ei näy, mutta torin kulmassa, leipomon ja viiniravintolan välillä, johon on asetettu pikku pöytia ja tuoleja katukäytävälle, joka on koristettu kukkaruukuilla ja vihreillä kasveilla, ryhmä Antonion tuttavia istuu juttelemassa ja katselemassa ohikulkijoita. Huomio kiintyy oitis opettajaan, jonka tekee mieli kääntyä ja piiloittautua tien mutkaan, mutta nyt hän jo voi täydelleen hillitä itseänsä ja vaistojaan. Hän menee siis suoraa päätä heitä kohti, vastaa niiden tervehdykseen, jotka häntä tervehtivät, ja jatkaa matkaansa.

Vihannesten ja hedelmien myyjättäret kutsuivat häntä; hän pysähtyy erään eteen, jolta hän tavallisesti on ostanut, ja ostaa vähän kirsikoita ajatellen täten voivansa tuottaa Ornellalle iloa. Äkkiä jotakin värähtelee hänen sielunsa uumenissa ja hän vaistoaa, että se on uusi tunne, joka ei ole pelkoa, ei ihmisystävyyttä eikä sääliä, vaan epäitsekästä rakkautta, melkein isäntunnetta, joka yhdistää hänet tuohon naiseen tai oikeammin siihen olentoon, jota tämä kantaa sydämensä alla.

* * * * *

Tultuaan kotiin opettaja huomasi heti, että asunnossa oli jotakin uutta, joka tuntui sitä elähyttävän. Naisen käsi oli, vaikkakin koneellisesti, kosketellut esineitä, seiniä, permantoa; vesi oli virkistänyt ja puhdistanut kaiken, mikä oli ollut likaista, jopa tehnyt sen niin perinpohjin, että muutamat esineet näyttivät uusilta. Kodin sielu, tuli, paloi kirkkaasti, ja lopuksi hän huomasi, että ullakkohuoneessakin kaikki oli puhdistettua — mikä tiesi, ettei Ornella aikonut lähteä siitä pois. Ja kumarassa kaivon altaan edessä Ornella pesi opettajan paitaa. Nähdessäan tämän palaavan hän säpsähti silmät samanvärisinä kuin ympärillä olevat lehdet ja kumartui entistään syvemmälle, kuin olisi tahtonut piiloittautua. Laskiessaan pöydälle ostoksensa opettaja kuuli hänen hurjasti paiskailevan pesuvaatteita altaan pesurahiin.

— Paiskele sinä vain, kai lopulta siitä saat tarpeeksesi. Opettaja ajatteli ja huusi hänelle sitten ikkunasta:

— Ornella, toin sinulle kirsikoita, tahdotko tulla niitä syömään?

Ornella nousi vaivoin hilliten itseään. Hänen huulensa vavahtelivat tuskasta, mutta myös ivasta.

— Toittehan minulle ainakin kenkäni? hän kysyi uhmaillen.

Opettaja ei enää pelännyt häntä.

— Mitä teet kengillä? Eihän sinun ainakaan tänään tarvitse lähteä ulos. En saanut käsiini Antoniota hänen kotoaan enkä muualtakaan.

Ornella alkoi rajusti väännellä käsissään olevaa paitaparkaa.

— Tiesinhän, että hän pysyttelisi piilossa, tuo lurjus, tuo raukka, tuo roisto…

Rumien sanojen tulva virtasi hänen suustaan valuen kaivoaltaan tummaan veteen. Opettaja antoi hänen purkaa kaiken sappensa; parempi että se tuli ulos, kuin että se jäi hänen sisäänsä.

Kirsikat näyttivät tekevän jonkinlaisen vaikutuksen. Kun Ornella oli palannut huoneeseen käsivarret vielä märkinä, tuo isoilta veripisaroilta näyttävä kirsikkakasa tuntui houkuttelevan häntä. Hitaasti hän otti yhden, katseli sitä ja pisti sen suuhunsa, irroitti kannan, sylki kiven käteensä ja piteli sitä siinä, ikäänkuin ei olisi aikonut koskaan heittää sitä pois.

Ja äkkiä hänkin tuli ajatelleeksi Olaa hurjasti haluten jälleen saada lapsen luokseen, tuntea hänen virkeiden kasvojensa, jotka olivat raikkaat kuin hedelmä, koskettelevan omia surusta ja raivosta surkastuneita kasvojaan, ja saada syödä yhdessä hänen kanssaan kirsikoita ja leikitellä niiden kivillä ja varsilla. Mutta tätä ei hänelle enää koskaan suotaisi, ei koskaan ja hänen silmänsä kostuivat kyynelistä.

Hän kaatoi kirsikat lautaselle ja meni ikkunan ääreen huuhtelemaan niitä. Silloin hän huomasi kaksi silmää, jotka omituisesti olivat hänen omien silmiensä näköiset näyttäen kissan silmiltä, joka odottaa, että sille heitettäisiin joku pala syötäväksi.

Hetken nuo neljä kissansilmää tuijottivat toisiinsa eläimellisen uteliaasti, sitten nainen naurahti ja tuntui muuttuvan entiseksi Ornellaksi.

Ulkona seisova Gesuino näytti häikäistyneeltä. Hän oli tullut nähdäkseen Ornellan, ja tuo näky, hänen kasvojensa korea väri, vaaleat hiukset, punaiset kirsikat ja punainen hame, yhä kiihdytti hänen uteliaisuuttaan. Ornellan nauru oli kuin ansa, joka heitettiin hänen kaulaansa ja joka oli vähällä tukahduttaa hänet. Silti hänen kasvonsa säilyttivät ankaran ilmeensä.

— Onko koulunopettaja kotona? hän kysyi salatakseen, että oli tullut siihen naisen vuoksi.

— Eikö teillä ole silmiä päässä? Onhan hän tuolla kaivon takana.

— Onko tarkoituksesi kaataa vesi päälleni? mies huusi ja peräytyi.
Onko se tarkoituksesi?

— Mene siis tiehesi, Ornella huusi röyhkeästi ja heitti hänen päälleen viimeiset pisarat lautaselta. Mies peräytyi kuitenkin yhä tuijottaen tytön silmiin, joka valloittajattarena ihastuneena kesti tuon lumotun katseen. Näin kissat katselevat toisiaan ennen raakamaista kiimaansa.

Opettaja pani merkille tämän, ja toivonvälke tunki hänen sieluunsa.
Jospa Gesuino rakastuisi Ornellaan ja naisi hänet!

Mutta tuo välke sammui pian. Entä lapsi? Eihän voinut jättää Antonion lasta kuin koiranpenikkaa noiden miesten elätettäväksi, eikä voinut riistää lasta äidiltä. Ennen kaikkea ei saanut päästää mielikuvitusta valloilleen eikä sallia tuollaisten ihmisten käydä vaaralliseen leikkiin.

Hän löi olalle Gesuinoa, joka rikoksellisen tavoin painoi päänsä alas.
Opettaja sanoi lyhyesti:

— Luulenpa, että palvelijattareni miellyttää teitä. Mutta muistakaa, että hän on pakana, te sitävastoin uskotte Jumalaan. Ja muistakaa sitäpaitsi eilinen keskustelumme.

Ornella oli vetäytynyt pois ikkunan äärestä ja siirtyi äkkiä jälleen keskelle ankaraa todellisuutta. Kuullessaan opettajan sanat hän ajatteli, että miehet jo tiesivat kaiken hänestä ja äkkiä hänet valtasi häpeäntunne, joka pakotti hänet piiloittautumaan.

* * * * *

Protokin tahtoi tutustua Ornellaan. Gesuinon valtasi melkein kuin nuorukaisen aistillinen pyyde, joka veti häntä tuon naisen puoleen; Proto taas oli käytännön mies, joka jo hyvin tuntee naisen, ja hakee hänestä paitsi aistillisen pyyteen tyydyttäjää myös avustajatarta työssä, ehkäpä suorastaan orjatarta.

Toistaiseksi epämääräiset tuumat ja laskelmat risteilivät hänen aivoissaan. Ornellan ruumiillinen tila ei häntä peloittanut, pikemmin se antoi hänelle hyviä toiveita. Mutta hän pidättäytyi ankarasti menemästä opettajan asuntoon ja kielsi Gesuinoakin menemästä sinne.

Mutta tultuansa kotiin hän huomasi Gesuinon jo käyneen siellä. Tämä tosin ei puhunut siitä, vaan oli tavallistaan vaiteliaampi ja raatoi, punaisia kulmakarvojaan rypistellen niin uutterasti, että hiki tippui otsalta maahan noiden tiheiden kulmakarvojen lomitse. Mutta hänen hurja työintonsa hänen nyhtäessään rikkaruohoja ja pehmentäessään multaa punajuurikkaiden ympäriltä ilmaisi sitä uutta elinvoimaa, joka häntä elähytti.

Proto ei kuitenkaan puhunut mitään, ja tämä oli pitkistä ajoista ensimmäinen päivä, jona veljekset eivät riidelleet keskenään. Oli kuin hiljainen sopimus heidän välillään, etteivät he päästäisi ääntään kuuluviin, ja kun koira heristi korviaan opettajan asuntoon päin, he kielsivät sitä haukkumasta. Sen sijaan nuo molemmat kuuntelivat uteliaasti odottaen, ja tätä uteliaisuutta kiihdytti ympärillä vallitseva hiljaisuus ja kesäkuun tyyneys, joka sai merenkin vaikenemaan ja veti viiniköynnösten lehdet lerpalleen, niin että aurinko helpommin joudutti rypäleterttujen tuleentumista.

Nähdessään veljekset raatamassa opettaja oli varma siitä, että he pitäisivät toisiaan silmällä ja yhdessä valvoisivat Ornellaa ja taloa, ja lähti jälleen kotoa tapaamaan Antoniota.

Nyt häntä elähytti melkein ilon tunne: hän aikoi tiedustella Margan ja
Olan vointia ja noutaa Ornellan vaatteet.

Olan puutarhassa tunsi ruusujen tuoksun, joiden terälehdet varisivat, ja siellä vallitsi sama lumous kuin ennenkin. Puhdistava tuulahdus oli kulkenut siitäkin. Vai oliko kaikki pelkkää unennäköä, sen sisäisen valon heijastusta, joka säteili opettajan sydämestä?

* * * * *

Kuullessaan askelia Antonio juoksi ulos keittiöstä ja punastui kuin nainen, joka yllätetään pahanteosta.

— Vihdoinkin tavoitan sinut, opettaja sanoi, nykäisten lakkiaan tervehdykseksi. Olen hakenut sinua koko päivän. Kuinka vaimosi ja Ola voivat?

Opettajan levollisuus sai Antonion tuntemaan itsensä turvalliseksi.

— He voivat hyvin. Ola on tutustunut toisiin lapsiin ja saanut niistä leikkitovereita. Ajatelkaa, että hän heti alkoi leikkiä koulua heidän kanssaan!

— Entä Marga!?

— Margakin voi paremmin. Viimeksi toissapäivänä hänellä taas oli kuumekohtaus, mutta se oli entistään lievempi, niin että hän illalla saattoi nousta vuoteesta. Mutta hän on hyvin hermostunut; Tulkaa toki istumaan, hän virkkoi palaten vanhuksen seurassa keittiöön.

Keittiö oli hieman epäjärjestyksessä, siellä näkyi vielä Ornellan vaatteita, hänen sininen esiliinansa riippumassa pölyriepujen vieressä ja hänen kenkänsä pöydän alla. Kissa tunsi opettajan ja hankasi selkäänsä hänen sääriinsä. Koirakin riensi kaukaa saapuville ja asettui opettajan eteen tuijottaen hänen silmiinsä korvat pystyssä, ja joka kerta kun Olan nimeä mainittiin, se laski korvansa lerpalleen pehmeinä kuin taikina sitten taas nostaen ne pystyyn. Molemmat eläimet olivat laihtuneet, tai ainakin nälissään.

Ainoa, joka keskellä tätä sekavuutta ei näyttänyt muuttuneen, oli Antonio itse. Hän oli huolellisesti pukeutunut, paita oli puhdas ja pehmeä silkkinen kaulusnauha hyvin solmittu. Mutta ei siinä kyllin, hänellä oli lisäksi jalassa kiiltävät uudet kengat, jotka olivat samaa väriä kuin kaulusnauha, ja hän selitti, että hänen poissaolonsa sinä aamuna johtui juuri näiden kenkien ostosta, hänen kun oli täytynyt käydä lähimmässä kaupungissa saadakseen makunsa mukaiset kengät.

Hänen lempeät kirkkaat silmänsä, joita pitkät ripset kainosti verhosivat, näyttivät perin viattomilta, niin että ne taas liikuttivat opettajaa, vaikka tämä samalla paheksui omaa heltymystään.

Tästä pahoittelustaan huolimatta hän kysyi viattomasti:

— Oletko täällä yksin?

— Olenpa kyllä. Potkin ulos tuon lutkan.

— Sen tiedän, opettaja sanoi havahtuen todellisuuteen, ja tulin tänne kysymään sinulta syytä.

— Sen tiedätte te paremmin kuin minä. Karkoitin hänet sentähden, että te läksitte pois talostamme.

— Ja jollen minä olisi lähtenyt luotanne, olisitko siinä tapauksessa pitänyt häntä edelleen palveluksessasi?

— En tiedä. Sen vain tiedän, että hän ilkkuen antoi minulle kirjeenne, ja silloin menetin malttini ja kohtelin häntä ansionsa mukaan.

— Mutta tiedät toki, missä tilassa hän on?

— Pyh! Te otatte asiat vallan liian vakavalta kannalta. Tuo tyttöletukka on lapsesta alkaen ollut turmeltunut. Hän se juoksentelee miesten perässä, eikä ole syytä kohdella häntä hellävaroen.

— Mutta sinä, Antonio, et kohdellut häntä pahoin, niinkauan kuin hän miellytti sinua, ja tahdotpa tai et, se lapsi, jota hän kohdussaan kantaa, on sinun. Mutta älkäämme enää puhuko siitä. Puhua sinulle on samaa, aioin sanoa, kuin puhuisi tuolle koiralle; mutta ei, se vertaus ei ole sattuva, sillä koiralla on enemmän sydäntä kuin sinulla — se olisi samaa kuin puhua seinille. Olenkin tullut tänne vain pyytämään sinua ainakin jättämään minulle Ornellan vaatteet.

— Vai niin, hän on siis tullut teidän luoksenne? Onko hän valloittanut teidänkin sydämenne? Pitäkää varanne.

Mustasukkaisuutta, ivaa, hämmästystä, uteliaisuutta, mutta myös ilkeyttä kuulosti Antonion äänestä. Opettaja odotti mitä loukkauksia tahansa, mutta ei arkaillut, vaan nautti ja oli huvitettu siitä.

— Tietysti pidän varani. Mutta kuka tietää, enkö juuri minä lopuksi nai häntä? Missään tapauksessa minulla ei ole riittävästi varoja kustantaa hänen kapioitaan, ja luovuta siis minulle, sen sanon toistamiseen, hänen vaatteensa ja kenkänsä.

Antonio rypisti kulmakarvojaan ja katseli kenkiään.

— Missä tyttö on?

— Mitä se sinuun koskee?

— Koskeepa juuri minua. Puhutaan toisin, kuin mitä ajatellaan.

— Hän on minun luonani, opettaja silloin sanoi lujalla, mutta surullisella äänellä.

Toinen nosti päätään suuttuneena ja nöyryytettynä kuin mies, jota on ivattu ja petkutettu.

— Ja missä asutte?

— Sekään ei koske sinuun. Jos olisit siitä välittänyt, olisit tullut asuntoani hakemaan. Sensijaan menit ostamaan itsellesi uudet kengät.

Antonio kavahti pystyyn puiden nyrkkiään, ja näytti siltä kuin hän olisi aikonut lyödä opettajaa. Sitten hän meni ovelle hengittämään syvään ja palasi sen jälkeen istumaan jäykkänä ja vakavana.

— Olette oikeassa. Olen eläimiä kehnompi, uskon luopio. Olen aina noudattanut omia oikkujani, aina langennut paholaisen viettelyksiin. Mutta nyt tahdon turvautua teidän johtoonne, kuten minun olisi pitänyt tehdä pienestä pitäen. Sanokaa minulle, mitä minun pitää tehdä?

— Sinun täytyy tehdä se päätös, ettet enää koskaan lähesty tuota naista. Kun lapsi on syntynyt, huolehdimme siitä.

— Minä huolehdin siitä, Antonio sanoi väkavasti. Panen sen kouluun.

— Heti sen synnyttyä? Ehkä sitä ei oteta kouluun. Laskiko opettaja leikkiä, vai ilkkuiko hän vuorostaan? Antonio katsoi häneen ensin suuttuneena, mutta alkoi sitten nauraa. Ja hänen naurunsa oli siinä määrin Olan naurun kaltaista, että keskustelua verhonnut varjo vaihtui valoksi.

* * * * *

Sitten sovittiin, millaista menettelytapaa oli noudatettava, jotta kaikkien edut vaarinotettaisiin. Rengin vaimolle annettiin tehtäväksi hankkia Antonion taloon ennen Margan paluuta rehellinen ja luotettava palvelijatar.

Opettaja neuvoi Antoniota varomaan mainitsemasta vaimolleen mitään ennen ratkaisevaa tapausta ja vaatimaan rengin perhettä pitämään asiaa salassa.

Opettaja päätti pitää Ornellaa luonaan asumassa. Milloin ja miten tämä hänen uhrauksensa oli päättyvä, sitä hän ei tietänyt, mutta hän luotti lujasti Jumalaan. Silti hän epäröimättä vastaanotti sen kuukautisen rahallisen avustuksen, jonka Antonio tarjosi naisen ylläpidoksi, sillä olihan hän, opettaja, köyhä mies, ja hänen opettajan eläkkeensä pieni; myymästään talosta saamansa rahamäärän korot riittivät töintuskin hänen omaan toimeentuloonsa.

Antonio sitävastoin oli rikas, niin rikas, ettei hän pitänyt lompakkoa povitaskussa, niinkuin sellaisten henkilöiden on tapana tehdä, joiden on tarpeellista tietää, paljonko rahaa he omistavat, vaan veti esiin housujen taskusta kourallisen rypistyneitä isoja ja pieniä seteleitä.

Ja kun hän ei vaivautunut ottamaan niitä ylös, opettaja kumartui nostamaan ne lattialta. Opettaja tyytyi näihin seteleihin, taittoi ne kokoon toisen toisensa perästä ja pisti ne vakavana vanhaan ja kuluneeseen, mutta vielä eheään lompakkoonsa, siihen osastoon, jossa hän säilytti Antonion lapsuudenaikaista valokuvaa ja punaista sydämenmuotoista kiveä, jonka Ola oli löytänyt merenrannalta ja lahjoittanut hänelle.

Hän itse kantoi kotiin Ornellan mytyn, johon kengätkin oli pistetty. Ja vaikk'ei se ollut raskas, hän silti eräiden mielessään liikkuvien ajatusten painamana astui vaivalloisemmin kuin lähtiessään kotoaan.

— Nyt, kun Ornella näkee, että hänet peruuttamattomasti on karkoitettu paikastaan, Jumala tietää, minkä metelin hän nostaa, vanhus ajatteli.

Varovasti hän avasi portin, johon hänellä yksin oli avain, ja lähestyi taloa melkein pelokkaana, laskien mytyn maahan nurkan taakse. Hän tahtoi ensin nähdä, millä tuulella Ornella oli. Mutta miten tarkoin etsikään, hän ei löytänyt tätä talosta eikä sen ympäriltä. Avoimesta ovesta näkyivät kanat tepastelevan valloillaan huoneessa. Keltainen ja ruskea kukkopoikanen tappelivat höyhenet pörröllään hurjasti pöydän alla, ja komea kukko ja kana, valkoinen kuin kyyhky, olivat siellä kuin kotonaan.

— Aika lurjuksia, soh! opettaja huusi ja löi yhteen kätensä ikäänkuin paukuttaen niille suosiota.

Ja kun hänen oli onnistunut karkoittaa nämä rauhanhäiritsijät, myöskin kukkopoikaset, jotka kaksintaistelunsa vimmassa olivat sokeat ja kuurot kaikelle muulle kuin vihalleen, opettaja meni veljesten asunnolle katsomaan, olisiko Ornella siellä. Ja siellä hän todella olikin, kirkkaassa päivänpaisteessa kuvastuen vihreään ja siniseen taustaan kookkaana, niin että pään ympäri kierretyt palmikot melkein näyttivät koskettelevan taivasta. Molemmat miehet tuijottivat naiseen. He olivat pieniä hanen rinnallaan seisoessaan siinä, puoleksi kumartuneina työnsä puoleen. Ja kaikki kolme naureskelivat ja käyttivät rivoja sanoja, ollen samojen eläimellisten pyyteiden vallassa. Opettaja ei uskaltanut enää toivoa Jumalalta armeliaisuutta.

* * * * *

Tätä tilaa kesti muutaman viikon, ja se paheni kuuman sään aljettua.

Opettaja tunsi päivä päivältä kärsimyksensä kasvavan. Turhaan hän ponnisteli vapautuakseen siitä, mutta kuka voi karkoittaa kuumunden painajaisen? Olisi pitänyt paeta vuorten huipuille tai kaukaisimmalle mereen pistävälle niemelle, missä ilma on puhdasta, mutta hän ei päässyt liikkumaan paikaltaan. Hän ei voinut eikä tahtonutkaan, tietäen, että vaikka hän pakenisi viileämpään olinpaikkaan, sekään ei tuottaisi hänelle lievennystä. Hän alistui siis nöyrästi suruunsa, samoin kuin taipui kärsimään tämän alavan maan ummehtunutta liikkumatonta kuumuutta, joka kuivetutti kaiken, niinkuin suru poltti hänen sieluansakin, sillä ei edes meren raikkaan henkäyksen onnistunut puhaltaa pois riisipeltojen ja soodatehtaiden pahaa löyhkää.

Ornellakin näytti alistuneen kohtaloonsa. Hän kävi ostoksilla ja työskenteli puutarhassa ja käytti hyväkseen lähellä asuvien veljesten seuraa naureskellakseen ja kinastellakseen heidän kanssaan. Ja veljeksetkin olivat jälleen alkaneet riidellä keskenään näennäisesti toisista syistä, mutta tosiasiassa Ornellan tähden. Gesuino kävi nyt joka aamu kirkossa saadakseen tavata hänet hänen liikkuessaan ostoksilla, mutta myös siksi, että tunnontuskat vaivasivat häntä, ja hän koetti tukahduttaa rajua intohimoaan rukouksilla ja uskonnollisilla menoilla.

Eräänä iltana ollesssan yksin kotona opettaja kuuli Proton intoilevalla äänellä kysyvän, saiko tulla sisään.

— Tulkaa vain, opettaja sanoi ja vaistosi heti, että tässä oli kysymys jostakin erikoisesta. Hän taittoi huolellisesti kokoon sanomalehden, jota paraikaa luki, otti silmälasit nenältään ja pisti ne mustaan koteloon.

— Mitä?, Proto kysyi teeskentelevällä äänellä, eikö palvelijattarenne ole vielä palannut kotiin?

— Ei ole, niinkuin näette. Hän meni ostamaan maitoa.

— Ja te sallitte hanen olla poissa näin myöhään.

— Minkä sille mahdan? Asiat ovat niinkuin ovat.

Proto kävi vakavaksi, melkein synkäksi.

— Niin näyttää todella olevan, hän huokasi. Kaikki naiset ovat samanlaisia. Gesuino vannoo, ettei ole olemassa ainoatakaan kunniallista naista. Mutta minun vaimoni oli todella kunniallinen, sen voin vannoa. Nuorena hänkin hyvin mielellään huvitteli, mutta minun mielipiteeni on, että hyvä aviomies tekee vaimonsa kunnolliseksi etupäässä kepin avulla. Kerran eräs tuttavani…

Opettaja ei tuntunut halukkaalta kuuntelemaan niitä valaisevia tosiseikkoja, joiden muodossa Protolla aina oli tapana havainnollistaa vakaumuksiaan. Hän katsoi siis miestä tiukasti silmiin ja sanoi: — Proto, teillä on varmaankin minulle jotakin puhuttavaa.

Proto älyää, etteivät valmistavat puheet tehoa tuohon mieheen, vaan että täytyy käydä suoraa päätä asiaan.

— Asia on tämä, hän sanoi jäykästi, — ehkä jo olette arvannutkin sen?
Tuo tyttö on mieleeni. Hän on roteva ja terve, ja minun vaimonani ja
Gesuinon valvonnan alaisena hänestä kyllä tulee kunnollinen.

— Entä jos Gesuino on vielä kovemmin pikiintynyt kuin te?

— Se ei merkitse, mitään. Häneltä se kyllä menee ohi, jollei muuten, niin minä kyllä huolehdin siitä, että se menee ohi. Lähetän veljeni matkoihinsa. Muuta ei tarvita. Eläköön sitten itsekseen. Mutta se ei kylläkään tule kysymykseen, sillä pidämme siksi paljon toisistämme.

— Tytöllä on nyt viides kuukautensa kuten tiedätte, näkeehän sen jo päältäkin.

— Se ei haittaa. Täytyy odottaa, kunnes lapsi syntyy, kunnes äiti on sitä imettänyt ja kunnes kaikki on selvää. Kakaran minä tietysti otan ottolapsekseni.

Tämä järkähtämätön varmuus saa opettajan horjumaan. Tämä tuntuu nyt hänestä luonnolliselta ilmiöltä, ja hän kysyy itseltään, eikö hän yksin eroa normalisten ihmisten elintavoista. Mutta tosiasiassa hän tunsi, ettei niin ollut laita, ja sensijaan että hän olisi iloinnut tästä Jumalan osoittamasta uudesta armosta, joka saa levottomat aallot hänen ympärillään asettumaan ja ajaa hänen alustaan rantaan, hän käy surulliseksi sydänjuuriaan myöten.

— Tietääkö tyttö siitä mitään?

— Totta puhuakseni olen tehnyt hänelle muutamia viittauksia. Eikä hän vastannut mitään, mutta näin hänen tarkasti katselevan tupaa, eläimiä ja peltoa arvioidakseen kaikkea ja tietääkseen, mitä kannattaa antaa, ja mitä voi ottaa. Hän on käytännöllinen nainen, ja se on mieleeni. Hän on ketterä askareissaan; en tunne useita niin ketteriä.

— Se on totta, opettaja virkkaa vahvistaen ja katselee ympärilleen, ja miehen katse seuraa häntä. Huone näyttää todella muuttuneelta, vuode puhtaana, seinällä säteilevän kaunis gobeliini "Pako", piironki lamppuöljyllä puhdistettuna kiiltäväksi ja kaikki sillä olevat pienet esineet järjestyksessä.

Hellan hormista riippuu vihreitä paperiliuskoja, permanto on lakaistu, ja takaseinällä riippuvat keittiöastiat somina metallikoristeina.

Piirongille asetettu herätyskello osoittaa jo neljännestä vailla yhdeksää, eikä Ornellaa vielä näy.

— Asia on nähkääs niin, Proto virkkaa hieman hermostuneesti, että tuo tyttö kernaasti juoksentelee kylällä ja lörpöttelee miesten kanssa. Mutta se on kaikille naisille yhteinen tauti ja se menee ohi, kunhan vain…

Tässä syntyy synkkä vaitiolo, jonka aikana kellon raksutus kuuluu käen kukunnalta korvessa. Proto ei jatka, eikä opettaja kysy. Molemmat aavistavat uhkaavan vaaran.

Lopulta Proto, joka tavallisesti katsoo puhetoveriansa suoraan silmiin, luo katseensa maahan ja sanoo:

— Tyttö on edelleen suhteissa tuohon mieheen — tiedätte ketä tarkoitan — ja teidän on välttämättä puututtava asiaan ja tehtävä siitä loppu.

Opettaja ei räpäytä silmäänsäkään. Hän tulee ajatelleeksi erästä Olan leikkiä tytön kavahtaessa isoisänsä kaulaan sanoen: "Saammepa nähdä, kumpi kauemmin voi pitää silmiään auki, luomia vilkuttamatta" — ja puhaltaessa henkeä nauravasta suustaan hänen kasvoilleen. Ja tämä muisto tukee häntä vielä koettelemuksen hetkenä.

— Kuka on sanonut, että Ornellan välit Antonioon vielä jatkuvat? opettaja kysyi ääni lujana.

Proto katsoi ylös, melkein ällistyneenä, kun opettaja tiesikin, että "tuo mies", jonka nimeä he eivät koskaan olleet puheissaan maininneet, oli Antonio.

— Olen nähnyt sen omin silmin. Ensin näin heidän puhelevan keskenään tiellä, ja sitten seurasin tyttöä matkan päästä ja näin hänen menevän sisälle tuohon taloon. Gesuino muutoin todistaa sen.

Opettaja pisti silmälasinsa nenälleen koneellisesti kuten hänen oli tapana tehdä tahtoessaan tarkastaa jotakin läheltä, otti ne taas pois, ja pidellen niitä sormien välissä hän ojensi toisen kätensä kovin paheksuen.

— Ja sellaisen naisen kanssa tahdotte mennä naimisiin? Te, Gesuino ja hän… siitä tulisi kaunis sotku!

Hän hillitsi itsensä. Proto oli loukkautunut. Arvokkaammin kuin opettaja hän virkkoi:

— Minun taloni on aina ollut puhdas, köyhä, mutta puhdas. Ja vakuutan, että niin on oleva aina, tulkoon siihen mikä nainen tahansa.

— Mutta tuo nainen voisi pettää itse Herraa Jumalaakin.

— Jumala ja minä, se on eri asia, Proto vakuutti osoittamatta vähintäkään ivaa. Ja opettaja, jolla joskus oli se suurenmoinen käsitys, että han oli osa itse Jumalasta, tunsi itsensä suuresti erilaiseksi kuin tuo kansanmies.

Hän pyysi joka tapauksessa miettimisaikaa.

* * * * *

Syyskuun ensi päivinä Marga palasi kotiin. Hänen terveytensä oli suuresti parantunut. Aika ajoin kuume oli kokonaan poissa tai vaivasi se häntä ainoastaan iltapäivisin, taas haihtuen auringon laskiessa ja käyden joka kerta lievemmäksi ja lyhytaikaisemmaksi. Ja kun opettaja ei enää näyttäytynyt eikä tullut nostamaan kuukautista raha-avustusta, jota Antonio sopimuksen mukaan oli suorittanut, Marga ja Ola eräänä päivänä lähtivät tervehtimään häntä hänen tyyssijaansa. Nyttemmin kaikki tiesivät, että hän asui siellä yhdessä Ornellan kanssa, jonka raskaudentilaa katsottiin hänen syykseen. Rahvas juoruili siitä, mutta osoittamatta hämmästystä tai ylenkatsetta: tapahtuuhan sellaista maailmassa. Eikä opettajakaan enää ollut siitä pahoillaan. Aikaisempi suru oli jälleen tullut hänen pettämättömäksi toverikseen, mutta silti hän salaa toivoi parempia päiviä. Täytyihän tapahtua jotakin, jollei muuta, niin kuolema tulisi ja lopettaisi hänen kohtalonsa surulliset vaiheet ja vapauttaisi hänen sielunsa ristiriidoista. Ja hän odotti kuin lehti puussa, jonka eräänä päivänä pitää saada rauha tuulelta ja auringolta jä varista maahan.

Hän eli puutarhan puiden ja pensaiden keskellä kuvitellen viljelevänsä maata; tosiasiassa hän etsi itselleen lohdutusta pyrkimällä yhtymään luonnon elämään.

Ja hän luuli olevansa onnellinen joutuessaan kosketuksiin tämän luonnon kanssa, kun persikkapuu pudotteli kypsiä hedelmiään hänen jalkojensa juureen, kun hyönteiset vapaasti mellastelivat hänere hiuksissaan ja vaatteissaan, kun vihreä hämähäkki kiiti hänen kätensä poikki ja leppäterttu, punaisena kuin veripisara, laskeutui hänen multaiselle sormelleen.

Kaikki vain harhaluuloja; hänen sydämensä oli yksinäinen, hänen lyhyt ilonsa liiti pois kuin leppäterttu saavuttuaan hänen sormensa päähän.

* * * * *

Ainoastaan sielu, joka vaieten kärsii, saattaa lohduttaa toista hiljaisuudessa kärsivää sielua. Margan tulo nosti häntä tuosta hänen haudanomaisesta pyrkimyksestään maan povea kohti paljoa enemmän kuin Olan. Marga ei ollut tietävinään mitään. Hän tervehti Ornellaa kuin entistä palvelijatartaan, joka oli siirtynyt palvelukseen toiseen taloon, ja salli Olan hellästi syleillä häntä.

— Kas vain, kuinka olet vahva! Ja kuinka paljon painat. Ja kuinka olet kasvanut!

Tyttö olikin kasvanut, ja muutamat tuoreet naarmut sametinpehmeillä käsivarsilla kertoivat viimeisistä kahakoista vuoristolaislapsien kanssa.

Isoisän ja tytön kohtaaminen muistutti hiukan kahden rakastavan pitkän eron jälkeen tapahtuvaa jälleennäkemistä. Jotakin vierasta oli kuitenkin tullut heidän valilleen, ja varsinkin tyttö oli hieman unhoittanut hänet ja käynyt uskottomaksi. Hän antoi isoisän suudella ja hyväillä itseään, mutta liukui hänen käsistään samoin kuin heidän ensi kerran kohdatessaan toisensa, eikä tyttö enää katsellut häntä niinkuin ennen. Johan hän tunsi vanhuksen eikä löytänyt hänestä mitään uutta, varsinkin kun hänellä oli yllään sama puku ja sama kaulanauha kuin ennen.

Enemmän häntä huvitti itse paikka, tuo salaperäinen talo, johon hän viimeinkin oli päässyt tunkeutumaan. Ja yhdellä ainoalla katseella hän havaitsi kaiken, puut, pöydät ja kaivon ja menetteli niin ovelasti, että viimein sai mennä sisälle rakennukseen. Hän huomasi heti ullakolle johtavat tikapuut, ja hänen silmänsä loistivat hurjasta ilosta. Siellä ylhäällä piili salaisuus, sen vanhan muijan ilmakehä, joka varasti lapsia. Ehkä siellä vielä oli piiloitettuna joku lapsikin… Ja hänen kiivetessään ylös tikapuita Ornellan valvonnan alaisena, joka ei näyttänyt välittävän mistään muusta kuin tytöstä, opettaja ja Marga istuutuivat ulkona marmoripöydän ääreen. Opettajakin oli tyyni, melkein kylmä, katseli tarkoin Margan kasvoja ja arveli hänen tulleen nuoremman näköiseksi. Sitten hän tiedusteli Antonion vointia ja miten talousaskareet sujuivat.

— Sangen hyvin, Marga huudahti. Antonio valmisti minulle sen yllätyksen, että taloon oli hankittu uusi palvelijatar, ja sitten hän mainitsi erottaneensa tämän, en tiedä mistä syystä. Mutta nykyinen palvelijättaremme on kykenevä, ja olenhan minäkin nyt terveempi ja tulen paremmin toimeen. Jos tulen ihan terveeksi, en tarvitse palvelijatarta ollenkaan.

Opettaja ei herjennyt katselemasta Margaa, ja tämän hienot, puhdaspiirteiset kasvot, kirkkaat silmät, viaton lapsensuu ja ennenkaikkea hento unelmoiva ääni herätti jälleen opettajassa syvää ihailua. Hänestä tuntui, kuin hän olisi ollut puhuvan kuvapatsaan edessä, ja hän ihmetteli, miksi tämä puhui noin. Senkö tähden, ettei Ornella kuulisi hänen puhettaan, vai että tuon vekkulin, Antonion, oli onnistunut salata häneltä totuus?

Mutta muistaessaan heidän keskustelunsa heti tulonsa jälkeen hän vaistosi, että sama ilmakehä ympäröi heitä kuin ennenkin, ja ettei ollut hänen asiansa yrittää haihduttaa sitä.

— Tahdonpa näyttää sinulle puutarhan, tulehan! opettaja sanoi nousten. Marga seurasi häntä alttiisti. Hän ihaili kanoja, hautovaa kanaa ja sen kukoistavaa keltaista pienokaisjoukkoa, jolle Ornella oli omistanut paljon huolta, ihaili lehtikujan runsaita rypäleterttuja ja teki useita työmiesveljeksiä ja huvilan onnettomia omistajia koskevia kysymyksiä,

— Pian oikeudenkäynti alkaa, ja karannut rikollinen tuomitaan in contumaciam, julistetaan yksipuolinen tuomio. Joku päivä sitten eräs viranomainen kävi täällä katsomassa, oliko kaikki järjestyksessä. Kaikki on järjestyksessä paikassa, jossa kaikki on suljettua ja missä kuolo vallitsee, opettaja jatkoi kovemmalla äänellä katsellen taloa ja sitten Margaa. Tällä kannalla asiat ovat.

Marga ei sanonut mitään, mutta heidän tultuaan lähemmäksi pensasaitaa hän virkkoi kuin tarkkaan harkittuaan:

— Ja kun teidän on luovuttava huvilan vartioimisesta, toivomme teidän palaavan meille. Milloin se tapahtuu? Ehkä lokakuussa?

— En tiedä, tulevaisuus on Jumalan kädessä, opettaja vastasi, vaistomaisesti matkien Margan puhetapaa.

* * * * *

Muutaman päivän kuluttua Ornella kysyi opettajalta, miksi hän ei ollut mennyt vastakäynnille Margan luo. Ensin opettaja hämmästyi tätä kysymystä, sitten hän koetti saada selville, mitä sen alla piili. Ornella oli tavallisesti ääneti kulkien hiljaa huohottaen ikäänkuin hänen hengityksensä olisi kaksinkertaistunut hänen kohdussaan kantamansa lapsen vuoksi. Hän vaikeni, teki työtä ja keksi aina jotakin tehtävää. Opettaja katseli häntä takaa, kuten kerran ennen, ja kuvitteli näkevänsä hänen kasvavan, ja tosiasiassa hän olikin paisunut luonnollisista syistä. Ja vaikka Ornella edelleen herätti hänessä vastenmielisyyden ja pelon tunteita, hän katseli naista nyt kokien sielussaan uskonnollista mielenliikutusta, johon usein oli pyrkinyt. Oikeastaan tuossa naisessa kypsyi elämän salaisuus, ja kun puu kukkii, emme luo katseitamme maahan, vaan taivaaseen, joka kaareutuu sen yllä.

Ornellan kysymyksessä varmaankin piili jokin juoni, mutta opettaja tunsi itsensä väsyneeksi eikä halunnut syvemmin tutkia mitään.

Margan käynnin jälkeen yksinäisyys alkoi jälleen painaa häntä kuin kilpikonnaa, joka ryömii maankamaraan painautuneena. Yksinäisyys tosin puhdisti ja poisti hänen verestään sairaalloiset ainekset, mutta hän tunsi, että hänen sydämensä lopulta tuon yksinäisyyden painosta murtuisi. Sillä ei ole totta, että korkealla tasolla oleva ihminen voi elää yksin luonto seuranaan ja yhdessä olentojen kanssa, jotka ovat häntä paljoa alempana. Tuollaisen etevän henkilön sydän tarvitsee vertaisensa sydäntä, samoin kuin toinen pylväs tarvitsee toista voidakseen kannattaa pyhäkköä.

Eräänä päivänä hän palasi Olan luo. Tyttö istui lehtimajassa paljain jaloin, yllään pieni lyhyt hame, mikä sai hänet muistuttamaan noita lintuja, jotka saavat sen troopillisen metsän värin, jossa elävät. Hän leikki kissan kanssa potkien sitä jalallaan, ja kun eläin oli hyppinyt hänen ympärillään vuoroin työntäen ulos ja vetäen sisään kyntensä, hän jätti paljaan pienen jalkansa lepäämään kissan käpälien väliin ja painoi jalkaansa kissan vatsaan. Ei kumpikaan tehnyt toiselleen pahaa, molemmat iloitsivat tuosta näennäisesti julmasta leikistä.

Punainen perhonen liiteli heidän ympärillään, väliin se lähestyi tytön jalkaa ja kissaa ikäänkuin olisi mielellään ottanut osaa heidän leikkisään taisteluunsa, mutta äkkiä se sai päähänsä muuta ja lensi kauas pois. Ja lehdet suhisivat keinuen pehmeästi kuin laineissa, mikä liike näytti syntyvän niiden omasta suhinasta.

Opettaja lähestyi hiljaa, koska ei tahtonut häiritä kohtausta, mutta tuskin hänen varjonsa näkyi lehtimajan aukossa, kun jo kissa lähti pakoon, ja Ola jäi siihen tarkastamaan jalkaansa. Hän nosti sen, nojasi sen polveen ja käänsi jalkapohjan ylöspäin tarkoin tutkiakseen sitä.

— Raapiko kissa sinua? isoisä kysyi. Se on oikein sinulle. Ei sovi leikkiä tuollaisia leikkejä.

Ola kohotti silmänsä epäjärjestykseen joutuneen tukan alta, ja opettaja näki niiden syttyvän kuin kaksi tulta yöllä metsässä, alkavan punoittaa ja kiiltää. Sitten tyttö käänsi kasvonsa seinään päin ja alkoi pelästyksissään katkerasti itkeä. Opettaja veti lapsen puoleensa ja koetti lohduttaa häntä enemmän pahoillaan ja katuvaisempana kuin tyttö itse, ja kun nyyhkytysten myrsky alkoi asettua, hän päälle päätteeksi pyysi pienokaiselta anteeksi.

— En tarkoittanut pahaa, kun sinua vähän nuhtelin.

— En minä sitä itke, tyttö sanoi käyden taas iloiseksi, vaan kun luulin, että kissa todella oli raapinut minua.

* * * * *

Eräänä aamuna Ola ja opettaja lähtivät kävelemään pitkin merenrantaa uskollinen koira seuranaan. Siellä ei enää ollut kylpijöitä, mutta rannalla oli vielä heidän jälkiään, ja parasta oli pysytellä loitolla pienistä hiekkasärkistä, ne kun olivat loan likaamia ja täynnä tahraisia papereita.

— On tarpeellista, että tälvi tulee tänne myrskyluutineen ja pitkäkaulaisine ruiskukannuineen suursiivoukseen, opettaja sanoi Olalle, jota tämä vertauskuva talvesta hyvän Jumalan kadunlakaisijana suuresti huvitti niin että hän pyysi opettajaa toistamaan sen.

Niin opettaja tekikin ja hautoi mielessään kohtaloansa, ikäänkuin kaikki muu porvarit ja maalaiset, jotka olivat saastuttaneet meren hiekan hiellään ja liallaan olisivat tallanneet häntä painaen häntä kuin ne suruntaakat, joita hän oli jumalalta rukoillut.

— Sitten tulee luntakin, Ola huomautti miettiväisenä. Minä en pidä lumesta, silloin ei saa lähteä ulos.

— Entä jos saisit läteä ulos?

— Lumi on tervetullutta, se puhdistaa paremmin ja tappaa kirputkin, ja siitä koira pitää.

Ja taas Ola nauraa, ja korostaakseen isoisän sanoja koira nostaa käpälänsä ja puree reittään, älähtäen äissään.

— Näetkös, nyt sen täytyy itse purra itseään, ja se söisi kernaasti kirputkin.

Tyttö nauraa. Kaikki häntä naurattaa, kun sitä vastoin opettaja hakee jokaisesta lausumasta sanasta kamalaa viittausta omaan elämäänsä.

* * * * *

Kun sitten ruohonkorret jälleen pistävät esiin ja kaisla nostaa särkistä teränsä, kun hirvittävä luodetuuli pyyhkäistessään lunta hietikkoon toimeenpannut ensi puhdistuken, silloin toivon kukka versoo uudelleeen opettajankin povessa.

Orssella paisui päivä päivältä käyden vaiteliaaksi. Ja opettaja pani merkille hänesää aivan jotain uutta, ajatusheijastuksen hänen silmissään, jotka muuttuneina kirkkaiksi kuin puhdas vesi sallivat katsoa pohjaan asi; ja tässä pohjassa välkkyi heräävä valo. Ornellaa ei enää haluttanut poistua kotoa, hän ei edes mennyt miesten luo, eivätkä nämäkään lähestyneet taloa muuten kuin opettajan kutsusta. Proton kosinta, joka vielä oli ratkaisemattä, piti kaikkia jännityksessä, mutta kaikki odottivat, että aika ratkaisisi asian, ikäänkuin Ornellan synnytys tietäisi uuden elämän alkua. Mutta enimmin toivoa herätti opettajassa tuo omantunnon herääminen, jota hän luuli havaitsevansä. Oliko se äitiyden vaikutusta? Mutta eläimilläkin on tämä tunne, eikä hän rohjennut toivoa liikoja.

Että Ornellassa tapahtui jonkinlainen mielenmuutos, ilmeni myös hänen päätöksessään ruveta säästäväiseksi. Ennen hän oli tuhlaillut minkä oli rehellisesti ja epärehellisesti ansainnut; nyt hän sitävastoin ei tuhlannut ropoakaan, vaan piiloitti rahansa ullakkohuoneeseen.

Joka kuukauden lopulla Antonio, joka kaihti tapaamasta opettajaa, lähetti myöntämänsä kuukausiavustuksen vakuutetussa kirjeessä. Sadan liiran seteli, jossa vielä oli reiät niiden rihmojen jäljeltä, joilla se oli ollut ommeltuna kuoreen kiinni, jätettiin suoraan Ornellan käteen, joka pisti sen taskuunsa; sen jälkeen sitä ei enää näkynyt. Hän vastaanotti sen kuin palkkana palveluksestaan opettajan luona, mutta tiesi kyllä, mistä se tuli, ja tosiasiassa hän olikin sen oikeutettu omistaja. Nyt opettaja vuorostaan kävi ostoksilla, ja Ornella napisi, jollei hän tehnyt sitä hyvin. Kauppatorilla naiset kysyivät häneltä Ornellan vointia, ikäänkuin tämä olisi ollut hänen vaimonsa, ja Antonion tuttavat, jotka tapansa mukaan istuivat tähystelemässä torin kulmassa, nauraa virnistelivät nähdessään hänen kulkevan ohi. Tämä ei enää harmittanut opettajaa, mutta hän tunsi olevansa kuin nuorallatanssija, joka voi minä hetkenä tahansa pudota maahan, olipa hän kuinka taitava tahansa.

Hän oli iloinen, kun talvi raivokkaasti syöksyi maille manterille. Sillä sumu- ja myrskysäällä, jolla ei ollenkaan tuntunut olevan loppua, hänen ei niin usein tarvinnut tavata lähimmäisiään ja joutua heidän maalitaulukseen.

Eräänä päivänä hän tuli kotiin läpimärkänä sateesta. Tuuli oli temmannut hänen lakkinsa, ja hänestä tuntui melkein siltä kuin hän olisi tullut kaljuksi. Ornella hoiteli häntä tunnollisesti, pakotti hänet vaihtamaan takkia, veti kengät hänen jalastaan ja juotti hänelle kupillisen kuumaa maitoa.

Opettaja istuutui tulen ääreen ja kuvitteli tulleensa jälleen pikkupojaksi ja siirtyneensä niihin aikoihin, jolldin äiti hoivaili häntä ja huonolla säällä pakotti hänet pysymään kotosalla. Miellyttävä, kuin humaltumisesta aiheutunut väsymyksen tunne valtasi hänen mielensä, Loppujen lopuksikin on hyvä, että talossa on naishenkilö, joka huolehtii elämän aineellisesta puolesta ja antaa toisen elää sisäistä elämäänsä mielensä mukaan. Ja tuo Ornella…

— Ornella, opettaja sanoi kääntyen katsömaan, mitä tämä teki. Hän hääri tavallisissa askareissaan, ripusti hänen vaatteensa kuivamaan ja asettui sitten pöydän ääreen sateen pieksämästä ikkunasta lankeavaan himmeään valoon kuorimaan perunoita. Ja hän teki sen huolellisesti, niin että ohut kuori valui alas yhtenä ainoana kappaleena kuin keltaisenruskea nauha.

— Ornella, näin viime yönä niin omituista unta. Näin unta, että oikeudenpalvelija tuli ilmoittamaan, että talon vartian toimi lakkautetaan. Isänmurhaajien kuulustelu oli päättynyt, ja viranomaiset takavarikoivat heidän omaisuutensa. Mutta merkillisintä on, että kirje, jossa tuo asia ilmoitettiin, tuli minun kotiseudultani ja siltä henkilöltä, jolle möin taloni. Ja minut velvoitettiin ostamaan jälleen tuo talo sen takavarikoimisen uhalla.

Ornella ei ollut tottunut kuulemaan opettajalta tällaista luottamuksellista puhetta, eikä hän käsittänyt, että monet kertovat keksimiään unia siten ilmaistakseen omia toivomuksiaan. Silti tuo uni oli hänestä mielenkiintoinen, ja hän huomautti vakavasti, kuin olisi ollut kysymys todellisesta asiasta:

— Ja mitäpä se teihin koskisi, vaikka se takavarikoitaisiinkin?

— Eihän sen pitäisi koskea minuun, ja kuitenkin tuo asia tuntui minusta kovin ahdistavalta. Ja oikeudenpalvelija istui tässä huoneessa eikä tahtonut lähteä, ennenkuin oli kuullut minun päätökseni. Hän oli pitkä parrakas mies, ja samalla kuin hän oli olevinaan oikeudenpalvelija, hän oli, niinkuin unissa usein tapahtuu, toinenkin henkilö, nimittäin toinen isänmurhaajista, se, joka oli paennut. Hän istui tuolla ovensuussa eikä hievahtanut paikaltaan, ja minä tarkastelin asiapaperia tuumien, miten asian ratkaisisin, ja ajattelin: Marga voi kyllä ratkaista pulman…

Kuullessaan Margan nimeä mainittavan Ornella painoi päänsä kumaraan, katseli tarkoin kädessään olevaa perunaa ja kysyi hiljaa:

— Mutta mitä olette tehnyt talonne myynnistä saamillannc rahoilla?

Opettaja ei vastannut; eihän tällä asialla ollut mitään tekemistä unen kanssa. Sitäpaitsi myrskyn ja sateen pauhu oli sinä hetkenä niin voimakas, että hän mahdollisesti ei ollut kuullut, mitä Ornella sanoi.

— Marga voi kyllä auttaa minua, vanhus jatkoi kääntyen jälleen tuleen, ja sitten kaikki taas on oikealla tolallaan. Ostan takaisin talon ja palaan kotiseudulleni, Silloin voin vielä ansaita vähäsen, voin antaa tunteja ja perustaa yksityiskoulun. Kaikki siellä antavat minulle arvoa, ja tein ehkä tyhmästi, kun yleensä läksin sieltä pois. Talo on sama ja päivänpaisteisella paikalla; siinä ei ole vihannestarhaa eikä puutarhaa, mutta se on hieman syrjässä, ison maantien puolella vihreällä kukkulalla, jolla kasvaa isoja öljypuita ja jonka rinne viettää laaksoon. Ja talon ja koko seudun taustalla kohoavat vuoret tammilehtoineen ja synkkine metsineen, jonne ainoastaan metsästäjät uskaltavat tunkeutua.

Ornella oli nostanut päätään. Harmaassa huoneessa värähteli kuin pimeinä talvi-iltoina takkavalkean punertava harso. Ulkona säesti myrskyn meluava soitto opettajan koti-ikävää uhkuvaa kuvausta, ja Ornellasta tuntui, kuin hän olisi kuunnellut satua.

Tämä oli opettajan puolelta jonkinlaisen houkuttelun alkua. Kuin käärmettä pyydystelevän villi-ihmisen huilunäänistä lumoutuneena Ornella lähestyi opettajaa kuullessaan hänen kertovan tuosta kaukaisesta seudusta.

Ennen kaikkea huvittivat häntä metsänkävijät, jotka kesin ja talvin tunkeutuvat korpeen ajamaan sellaisia eläimiä kuin villisikaa ja sutta, ollen vaarassa itse joutua niiden saaliiksi.

— Siellä varmaankin myös on ihmissusi, joka voi muuttua ihmiseksi, hän kerran virkkoi, ja opettaja muisti Olankin uskovan, että tuollaisia salaperäisiä eläimiä on olemassa, jonka perusteella yksinkertaiset sielut selittävät ihmisten julmuuden.

— Päinvastoin; ihminen muuttuu usein villipedoksi, opettaja sanoi hieman ivallisesti. Mutta eräitä seikkoja Ornella läheskään voinut ymmärtää pitäen aina vertauskuvaa todellisuutena.

— Mutta miten ihminen oikein muuttuu noin? Minä en paljoakaan usko tuollaisia.

Silti hän pelkäsi vainajia ja kuvitteli itsekin kuulevansa omituisia ääniä kirouksenalaisesta talosta. Eräänä iltana, kun joku naputti ovelle, Ornella ei tahtonut avata, vaan kuiskasi säikähtyneenä hiipien opettajan luo, että se varmaankin oli murhatun isän aave.

— Se on kai Proto tai Gesuino, kukapa muu tänne voisi tulla, opettaja sanoi hermostuneesti.

Hän itse ei voinut mennä avaamaan, kun jo oli mennyt vuoteeseen, jossa nyt hikoili, sillä sadepäivästä alkaen hänessä oli ollut kuumetta ja reumaattista särkyä.

Koputettuaan oveen tuo ulkonaolija nyt hiljaa, mutta itsepäisesti naputti ikkunaruutuun.

Ornella rohkaisi itsensä ja kysyi karkealla äänellä;

— Kuka siellä?

Ja opettajan mielestä hän teki väärin, kun ei avannut ovea tuntemattoman äänen vastatessa:

— Ystävä.

— Mikä ystävä? opettaja silloin huusi nostaen päänsä peitteiden alta.

Ulkona oleva henkilö epäröi ensin, mutta vastasi sitten niinikään kovalla äänellä:

— Adelmo Bianchi.

— Avaa! opettaja käski Ornellaa.

Hetken oli kaikki hiljaista, puutkin olivat lakanneet suhisemasta. Oli tuollainen synkkä hetki, joka muistuttaa näytelmän eri näytöksiä erottavaa kiinteää kohtaa.

Adelmo Bianchi oli isänmurhaaja.

— Avaa, opettaja sanoi Ornellalle, ja kun tämä kasvot kalpeina ja kauhistuneina ei näyttänyt voivan hievahtaa paikaltaan, opettaja hankkiutui nousemaan vuoteesta.

Ääni jatkoi ulkona:

— Jos häiritsen, niin älkää huoliko avata. Tulin vain katsomaan taloa, ja tunnin kuluttua lähden pois, enka koskaan enää palaa.

Tuo ääni oli intohimoinen ja pehmeä, jommoista kuulee ainoastaan teatterissa, ja Ornellan kauhistus muuttui voimakkaaksi mielenliikutuksen väreilyksi, ikäänkuin tuo ääni olisi hyväillen hivellyt hänen koko ruumistaan.

Opettajakin tunsi, vaikka koetti hillitä itseään, kylmän hien valuvan otsaltaan, tosin ei isänmurhaajan pelosta, vaan ajatellessaan, mitä ikävyyksiä tämä käynti voisi tuottaa. Silti hän toisti:

— Avaa ovi!

Ja Ornella avasi piiloittautuen oven taa, kunnes tuo kauhea vieras oli tullut keskelle huonetta. Silloin hän hiljaa sulki oven ja katseli tulijaa takaa, pettyneenä ja melkein närkästyen.

Tulija oli hyvin lyhyt, laiha, huonoissa pukimissa oleva nuori mies, joka näytti kulkurilta. Eikä selästä puuttunut kerjuupussikaan, joka tosin oli vanha sotilaan selkäreppu. Hänellä oli niinikään sotilaslakki, jonka hän otti päästään tervehtien opettajaa.

Nyt Ornella meni tulijan taakse. Ollen päätä pitempi tätä hän ajatteli, etta jos mies nostaisi sormeaankaan tehdäkseen pahaa, hän, Ornella ruhjoisi hänet käsivarsiensa välissä.

Opettaja luuli ensin, että kyseessä oli jokin salakähmäinen juoni ja Antonion ystävien ilkeä pila, mutta vaikka olikin kovin huonovointinen, hän hillitsi levottomuutensa ja vihanpurkauksensa,

Mutta kun nuori mies seisoi hänen edessään kunnioittavana ja nöyränä, niin että saattoi nähdä hänen kasvonsa, opettajan epäluulo kökonaan haihtui. Nuo kasvot olivat kuin puuhun veistetyt ja madonsyömät. Ohuiden haiventen reunustamassa suussa, isojen silmien ympärillä ja kasvoilla oli syvät tummat rypyt. Ne olivat kasvot, joihin itse rangaistus oli kirjoitettu.

— Olen jo levolla, kun en voi oikein hyvin, opettaja sanoi selittäen. Ornella, anna vieraalle tuoli.

Nuori mies kääntyi kätsomaan tuota Ornellaa ja punastui, huomatessaan hänen seisovan melkein kiinni selässään kauniina ja kookkaana.

— Onko tämä vaimonne? hän kysyi typerästi ja avasi silmänsä selälleen, kun Ornella alkoi nauraa tuota säädytöntä ja kiehtovaa nauruaan, jolla hän ennen tavallisesti vastasi miesten mairitteluun ja tungettelevaisuuteen.

— Hän on minun seuraneitini, opettaja vastasi, niinikään tavattoman ivallisen hilpeyden valtaamana. Istukaa.

Nuorukainen istuutui ja laski lakin ja repun lattialle tuijottaen yhä Ornellaan, joka nojasi vuoteen laitaan, ikäänkuin puolustaakseen isäntäänsä kaikilta mahdollisilta vaaroilta.

Mutta hänen läheisyytensä vaivasi opettajaa.

— Kuumenna kupillinen viiniä, hän virkkoi Ornellalle kääntyen nuoreen mieheen päin. Vai onko teidän nälkä? Älkää kursailko.

— Kiitos vain, en tarvitse mitään. Tulin ainoastaan katsomaan taloa. Minun on viimein onnistunut saada passi, ja aion lähteä täältä maailman tuntemattomimpiin maihin. Sillä tavoin tunnen herääväni kuin uuteen elämään. Ja onhan mahdollista, että onni potkaisee minua ja että voin tulla rikkaaksi,

— Se on mahdollista, opettaja myönsi, mutta eikö olisi parempi veljennekin tähden, että ilmoittautuisitte viranomaisille?

— Minäkö ilmoittautumaan viranomaisille? Mitä se hyödyttäisi? Ettäkö minut tuomittaisiin kuritushuoneeseen? Ja mitä etua siitä olisi veljelleni? Voin auttaa häntä paremmin toisella tavoin, kun pysyn vapaana. Ja hän lisäsi katkerasti: Jos nyt voi sanoa sitä vapaudeksi, kun elää kaukaisessa maassa tuntemattomien ihmisten parissa, ilman ystäviä, tuttavia ja sukulaisia. Ruumis tosin on vapaa, mutta sielu on vankina tässä, samoin kuin toisessa maailmassä.

— Miksi siis matkustaa pois?

— Ja miksi elää? Ihminen harhailee, harhailee yhä kohtalon ajamana kuin hiekka, jota tuuli lennättää. Asuessani täällä — siitä tuntuu olevan jo sata vuotta aikaa — oli tapanani puhaltaa okariinalla m.m. pientä laulua, jonka sanat kuuluivat:

Niin tuuli hietaa lennättää
Kuin kohtalo poloista mua…

Ja antaakseen sanoilleen enemmän pontta hän alkoi viheltää tuota sävelmää.

Ornella, joka kuumensi viiniä, kääntyi katselemaan miesta. Hänen teki mieli jälleen purskahtaa nauruun, mutta uudelleen tuon merkillisen ihmisen ääni lumosi hänet. Kaikki, mitä tämä sanoi, soi hänestä kuin laulu. Opettajankin uteliaisuus ja mielenkiinto heräsivät, vaikka nuoren miehen suuret silmäterät sekä se, että kehäkalvon ympärillä oli liian paljon valkeata, viittasivat mielenvikaisuuteen. Ja hän muisti Proton sanat, että mielenvikaisuus oli syynä moneen rikokseen.

— Missä olette ollut koko tämän ajan?

— Tuskin itsekään tiedän, mieleni on niin sekaisin. Ensin olin Isole Rossen seudulla ja elelin eräänlaisessa meriluolassa, jonka harvat tuntevat. Kolmeen päivään en saanut ruokaa. Lepakot lentää sujahtelivat ympärilläni pimeässä kuin kärpäset, ja pelkäsin niitä kauheasti, kunnes eräänä päivänä sieppasin kiinni yhden, ja se tuntui käteeni lämpöiseltä ja pehmeältä kuin säikähtynyt pieni hiirenpoika. Silloin minusta ja lepakoista tuli ystävät. Minusta ne tuntuivat ilmieläviltä ajatuksiltani, yhtä synkiltä, levottomilta ja unettomilta.

— Oletteko harjoittanut opintoja? opettaja keskeytti hämmästyneenä nuoren miehen kuvakielestä.

— Totta kai! Ja siitä juuri johtui minun ja veljeni onnettomuus. Olimme jo päässeet lukion viidennelle luokalle. Olimme samalla luokalla, vaikka veljeni oli minua kahta vuotta vanhempi; sitten meidän täytyi erota koulusta. Äiti, joka oli kustantanut koulunkäyntimme, kuoli, ja tämän jälkeen isäni muuttui omituiseksi, saidaksi ja kärtyiseksi. Hän pakotti meidät raatamaan pellolla. Veljeni karkasi kotoa, mutta palasi takaisin, ja silloin alkoi isäni torua häntä ja rääkätä nyrkiniskuilla. Eräänä aamuna hän pieksi veljeäni kepillä, hänen vielä nukkuessaan vuoteessa, ja herätessään veljeni alkoi huutaa ja itkeä, ja tuo itku ja nuo huudot kaikuvat vielä päässäni ja suonissani. Miksi, miksi, Herra, siedät tällaista kauheutta?

Hän painoi päänsä käsiensä varaan ja sulki silmänsä, kuin vielä olisi kuullut veljensä hurjat valitushuudot, sitten hänen kätensä retkahtivat alas ja pää vajosi rinnalle.

— Monasti, niin han jatkoi kuin puhuen itsekseen, olen puhellut Jumalan kanssa ja kysynyt häneltä rikoksemme syytä. Olin hyväsydäminen enkä kyennyt tekemään pahaa madollekaan, annoin kernaammin muurahaisten tärvellä kylvetyn pellon, kuin olisin hävittänyt ne, koska minulla oli se varma vakaumus, että eläimilläkin on sieiu ja oikeus elää. Miten muuten voisi selittää Jumalan ja maailman olemassaolon? Mutta onko tuo Jumala siis luonut meidät yksinomaan kärsimään? Yhä joutumaan pahan valtaan?

— Jumala on meissä, ja meistä itsestämme riippuu pahan voittaminen, opettaja virkkoi.

Nuori mies kohotti katseensa, vaikka hänen päänsä yhä oli kumarassa, ja silmänvalkuaiset loistivat kuin posliini.

— Pelkkiä sanoja! hän huudahti. On helppoa puhua noin, mutta vaikeaa muuttaa puhe toiminnaksi. Minäkin ajattelin niin poikana ja koulua käydessäni ja lukiessani kauniita runokokoelmia. Mutta sitten päinvastoin…

— Ei koskaan ole myöhäistä voittaa pahaahenkeä. Ja Jumala ehkä suosii henkilöitä, jotka kerran ovat kokonaan antautuneet pahan valtaan, sitten antaen heidän kohota muita korkeammalle ja elää yksistään pyrkiäkseen hyvään. Ettekö tekin tunne sitä sielussanne?

— Se on totta. Ja juuri sentähden en tahdo joutua vankilaan, Tahdon elää, tehdä työtä ja tehdä hyvää. Mutta liian usein epätoivo nujertaa minut; olen yksin ja kironalainen. En enää säa rakastaa ketään, en seurustella kenenkään kanssa. Jos kohtaisin naisenkin, joka pitäisi minusta, en voisi ottaa häntä omakseni, sillä isäni aave kohoaisi aina hänen ja minun välilleni, ja lapsi saisi kärsiä minun rikokseni tähden.

— Tuo on harhaluuloa, poikaseni, opettaja sanoi, ääni huokuen syvää myötätuntoa. Niin kauan kuin antaudutte sellaisten ajatusten valtaan, olette pahan vaikutuksen alaisena, ja tämä pimittää sielunne, eikä isänne henki anna teille rauhaa. Siellä kaukana, jonne aiotte lähteä ja jonne toivon teidän pian pääsevän vahingoittumattomana, siellä ei kukaan tunne menneisyyttänne. Karkoittakaa vain se sydämestänne, ja kaikki sisällänne on uudesti syntyvä!

— Ei! Ei! Päinvastoin, tahdon ajatella suruani ja ravita itseäni sillä. Ja jos kohtaisin naisen, joka tahtoisi jakaa kohtaloni, ilmaisisin hänelle, kuka olen, samoin kuin ottaisin hänet, vaikka hän olisi minua onnettomampi. Mutta älkäämme enää puhuko tulevaisuudesta. Minun täytyy nyt tehdä työtä veljenikin puolesta. Jospa hänkin olisi vapaana! Yhdessä voisimme ehkä vielä tuntea olevamme onnellisia. Välistä luulen, että kaikki on vain unta, ja koetan herätä, mutta en voi. Vielä nytkin tuntuu minusta, kuin näkisin unta. Tässä on kotimme seinä, tuolla sisällä on kaikki vielä entisellään. Äiti tekee vielä työtä meidän hyväksemme, veljeni suorittaa latinankäännöstään ja minä soitan okariinaa. Kuuletteko? Kuuletteko?

Kuului ainoastaan tuulen rapinaa katolta, mutta tuntui todella siltä, kuin perheaaveet olisivat tävanneet toisensa yöllä talon ympärillä, joka oli ollut heidän rakkautensa esineenä.

Kuppi kuumennettua viiniä kädessään Ornella kuunteli kauhistuneena. Hänen suunnattoman isö varjonsa täytti koko seinän ja näytti päällään tahtovan puhkaista katon, nähdäkseen siellä ylhäällä rapisevat aaveet.

Juotuaan viinin nuori mies näytti ensin lysähtävän kokoon vastustamattomaan horrostilaan vaipuneena. Mutta sitten hänen kasvoihinsa nousi väriä, ja hänen kätensä, jotka olivat kapeat kuin naisella, näyttivät puristavan kuppia lämmitäkseen. Ne kävivät vaaleanpunaisiksi, äänikin muuttui lämpöisemmäksi ja vivahdusrikkaammaksi.

— Kaikkein enimmin pelkään vilua. Sitä en voi kestää, ja tahtoisin viettää talveni maan alla kuin myyrä. Lämpö sitävastoin on minun elementtini, ja sentähden lähden aurinkoisiin maihin, Austraaliaan tai Etelä-Amerikkaan. Tahdon elää kuin käärme päivänpaisteessa tai metsissä, joissa lehdet ovat niin isoja, että voi paneutua nukkumaan niihin kuin kehtoon, ja joissa puiden ontot rungot kelpaavat asunnoiksi. Elää kalastuksella ja metsästyksellä, se on unelmani, mutta minunhan täytyy tehdä työtä veljenikin puolesta, ja tämän vuoksi minun ehkä on pakko lähteä suuriin tehdaskaupunkeihin, painua helvetinkuiluihin, joissa työn hiestä tehdään kultaa. Yhtä kaikki. Jumala auttaa minua. Jos sallitte, kirjoitan teille, ja te, joka olette niin hyvä, kaiketi lähetätte minulle tietoja täältä, hän sitten virkkoi katsellen ympärilleen. Hänen avoimina tuijottavat silmänsä pysähtyivät jälleen Ornellaan, ja kun tämäkin lumoutuneena tähysteli häntä, heidän katseensa tavoittivat toisensa sulautuen intohimoisesti yhteen kuin kahdella rakastavalla.

Opettaja, joka pani merkille kaiken tämän, oli siitä pahoillaan. Sellainen letukka, joka hioi aseitaan miehen vuoksi, joka poikkesi taloon vain tunniksi, kurjimman rikoksellisen tähden, jonka kohtalon puuska oli lakaiseva pois ainaiseksi! Mutta opettajastakin tuntui, että hän uneksi. Hänen valtimonsa tykytti nopeasti, ja hänen ruumiinsa kuumuus ja korviensa suhina ilmaisivat, että hänessä oli kuumetta. Nuoren miehen puhe tuntui hänestä yhä sekavammalta ja alkoi ikävystyttää häntä, hän sulki silmänsä osoittaakseen, että oli väsynyt, mutta nuori mies kääntyi tuolillaan ja alkoi puhua Ornellalle.

— Luulen tanssineeni kanssasi naamiaisissa pari kolme vuotta sitten. Muistan sen sentähden, että jo silloin olit noin pitkä, vaikka et noin paksu, kun minä sitävastoin silloin olin vielä pienempi kuin nyt. Vanhanko luulet minun olevan? En ole vielä täyttänyt yhdeksäätoista, mutta tuntuu kuin olisin melkein satavuotias. Ensi vuonna minut julistetaan karkuriksi, ja kuitenkin mielihaluni poikana oli saada opiskella antautuakseni juuri sotilasuralle ja kunnialla palvellakseni maatani. Jumala ei sallinut sitä, mutta se on yhdentekevää. Siellä kaukana, minne matkustan, ehkä sentään voin astua sotapalvelukseen, siirtomaanjoukkoihin, ja kun minulta ei puutu rohkeutta, voin kenties yletä upseeriksi. Oletko koskaan nähnyt siirtomaanjoukkojen upseeria?

Sellaista Ornella ei ollut koskaan nähnyt, mutta äkkiä hän näki mielikuvituksessäan miehen puettuna valkoisiin ja kultaan, lakissa vihreät höyhentöyhdöt kuin bersagliereillä ja varustettuna aseillä, jotka säihkyivät kuuman vyöhykkeen auringonpaahteessa. Ornella ei kuitenkaan vastannut mitään, kun ei tahtonut opettajan kuulevan, mutta hiljaa ja vähitellen hän liikehti niin, että tuli nuorukaista yhä lähemmäksi, aivan kuin tämä olisi vetänyt häntä puoleensa näkymättömällä langalla. Ja sitä mukaa kuin tyttö tuli nuorukaista lähemmäksi, tämä näytti paremmin tuntevan hänet.

— Juuri sinun kanssasi tanssin naamiohuveissa pari vuotta sitten. Sinulla oli vihreä puku, ja olit kahden ystävättären ja yhden naamioidun miehen seurassa. Eikö ollut niin? Kuka tuo mies oli?

Ornella kohautti olkapäitään. Hän tiesi varmasti, ettei hän ollut käynyt naamiaisissa kaksi vuotta sitten, ja muisti nimenomaan, että Antonio oli kieltänyt häntä menemästä niihin. Mutta Ornellasta oli hauskaa, että nuori mies luuli tanssineensa hänen kanssaan.

— Silloin tanssin viimeisen kerran. Ja mieleeni muistuu tämä yö juuri senvuoksi, että palatessani kotiin tanssiaisista sain keuhkopussin tulehduksen, joka sitten meni korviin, ja lopulta sain aivotulehduksen. Kolme kuukautta makasin henkitoreissani, enkä koskaan parantunut täydelleen. Kaikki koski hermoihini, ja isäni ja veljeni välinen alituinen kinastelu sai minut hourimaan, että olin kuollut ja tuomittu helvettiin. Jos voisin panna paperille kaikki ne houreet, jotka minulla oli siihen aikaan, siitä tulisi kamala kirja, kamalampi kuin Divina Commedia. Ja vieläkin näen unta, että alinomaa vaellan erämaassa lentohiekkapilvien keskellä, jotka liikkuvat ja ovat eläviä olentoja, tuulen kiusaamina, joka lakkaamatta muuttelee niiden muotoa. Nämä ovat kiihtyneen veren aiheuttamia unia, mutta ne saavat minut hirvittävästi kärsimään. Enkä kuitenkaan tahdo väistää niitä, päinvastoin rakastan niitä, silla kärsiminen on sovitusta, ja tahdon sovittaa rikokseni. Tahdon kärsiä, kunnes suru puhdistaa vereni ja lihani ja muuttaa minut niin, että tulen viattomaksi kuin pieni poika.

— Sentähden en tahdo joutua vankilaan, hän jatkoi kääntyen opettajaan päin, välttääkseen naisen viettelyä. Vankilassa tylsistyisin ja muuttuisin toisten kaltaiseksi, jotka tyyninä kärsivät rangaistuksensa ja jo ovat kuolleita sieluja. Minä tulen myrskystä ja palaan myrskyyn. Kun pilvi pudottaa rakeita, tuhoaa viljan ja tappaa linnut, niin onko se sen syy? Minä tapoin isäni, kun kohtalo pakotti minut siihen. Jos tahtoisin antaa ilmi itseni, löytäisin kyllä asianajajan, joka voisi saada julistetuksi minut syyttömäksi todistamalla, että tehdessäni rikokseni olin mielenhäiriössä. Mutta sitä en tahdo; haluan tyhjentää kärsimysteni maljan ja täyttää kohtaloni. Jos ottavat minut kiinni, ottakoot, siinä tapauksessa käy niin, kuin käymän pitää. Mutta he eivät ota. Kaikki nämä viime kuukaudet olen elänyt kuin metsän peto maanalaisissa komeroissa, kivikoissa ja pensastoissa ja syönyt kasveja ja hedelmiä. En enää muista, miltä leipä maistuu, ja viini, jonka tuo nainen antoi minun juoda, sai pääni kuumaksi, ja tunnen jo lörpötelleeni tarpeeksi. Vannon, etten enää juo pisaraakaan viiniä.

Sitten hän katsoi herätyskelloa. Tämän vaitiolon aikana opettaja avasi jälleen silmänsä ja näki, että Ornella taas oli tullut vuoteen ääreen seisoen siinä alakuloisena ja pää painuksissa.

— Vielä viisi minuuttia, nuori mies virkkoi taas katsoen kelloa. Totta puhuakseni tulin tänne pahoissa aikeissa. Tiesin, että talon vartia on vanha, heikko mies, ilman aseita, ja ettei täällä edes ole koiraa. Tulin tänne aikoen mistä hinnasta tahansa tunkeutua taloon. Mistä hinnasta tahansa, ymmärrättekö? Tahdoin nähdä jälleen kotimme ja ottaa sieltä mukaani jotakin, ainakin okariinan ja äitini vihkisormuksen. Sanotaan, että äidin vihkisormus tuottaa onnea, ja kaikin mokomin tahdoin saada juuri sen, mutta Jumala varjelkoon minua kajoamasta mihinkään tuossa talossa; siitähän syntyivät kaikki meidän hirvittävät riitamme. Saan olla vailla sormusta vastedeskin, ja otan mukaani vain vähän multaa anturoihini.

Vihdoin hän hymyili, ja tuo hymy kaivoi pienet kuopat hänen poskiinsa, ja ympäröi hänen silmänsä rypyillä, jotka kuitenkin tekivät hänet nuoremman näköiseksi ja kaunistivat hänen kasvojaan. Mutta äkkiä hymy sammui, aivan kuin hän olisi hetkeksi kohottanut kammottavaa naamiota näyttääkseen todellisia nuorukaisenkasvojaan.

— Jos tahdotte ottaa täältä jonkun esineen, niin ottakaa vain, opettaja sanoi.

Nuori mies katsoi ympärilleen kuin todella valitakseen itselleen muistoesineen. Hänen katseensa pysähtyi uudelleen Ornellaan, ja uudelleen hymy ilmestyi ja katosi.

— Otan mukaani tuon tytön kimssuineen kamssuineen.

Mutta Ornella painoi päänsä vielä alemmaksi syvästi loukkautuneena noista viime sanoista, eikä opettajakaan vastannut hänen pilaansa, vaan toisti:

— Jos tarvitsette jotakin, niin sanokaa peittelemättä; ainakin vähän leipää ja liikkiötä ruokareppuunne. Ornella…

Tämä ojentautui heti suoraksi ja nuori mieskin nousi tuolilta, avasi reppunsa, seisoi hetken hiljaa ja sanoi sitten:

— Kiitos, en tarvitse mitään. Mutta jos sallitte, suutelen teitä.

Ja kun opettajä nosti päätään vuoteesta, nuori mies kumartui ja suuteli hänen hiessä kylpevää otsaansa. Sitten Ornella avasi oven, ja vieras poistui.

Varhain seuraavana aamuna Ornella meni veljesten luo pyytämään heitä noutamaan lääkäriä. Yöllä opettajan kuume oli kiihtynyt, ja hänen oli vaikea hengittää.

— Kuka oli teillä eilen illalla? Koira oli levoton, vaikka ei haukkunut.

— Ei meillä ollut ketään, Ornella valehteli häikäilemättä.

Lääkäri tuli vasta päivällisaikaan polkupyörällä yllään sadetakki, joka kiilsi kosteana ja josta valui sadepisaroita.

Lääkärin tummat suippopäähineen kehystämät kasvot tuntuvat sairaasta pahalta enteeltä, jolle tuollainen kuoleman esimaku ei kuitenkaan ole vastenmielistä. Hän on väsynyt. Ehkä Jumala tahtoisi ottaa hänet luokseen ja siten ratkaista hänen köyhän elämänsä ongelmat.

Mutta lääkäri rohkaisi hänen mieltään. Hänkin oli jo ikämies, väsynyt ja ujo, joka ei uskonut tieteeseensä. Hän kiinnitti aina koko huomionsa sairaan sydämeen. Kaikkein ensiksi hän aina kuuntelikin sydäntä, ja jos huomasi sen vahvaksi, hän selitti, että kuolevakin oli vapaa kaikesta vaarasta.

— Kaikki riippuu kokonaan sydämestä, hän selitti asettaen paikoilleen peitteen, tarkoin tutkittuaan potilaansa. — Ihminen kärsii enemmän tai vähemmän ja tuottaa toisille enemmän tai vähemmän kärsimystä riippuen hänen sydämensä laadusta. On turhaa hakea pahan syyta, olipa se ruumiillista tai henkistä, muista elimistä. Jos sydän on, niinkuin sen olla pitää, keskellä ruumista ja antaa verelle selvät määräyksensä, kaikki käy hyvin, se on kuin sotajoukon päällikkö. Teidän sydämenne on vahva; älkää siis olko huolissanne, vaikka lievä rintakatarri tuottaa teille vähän hengenahdistusta. Koettakaa päästä hikoilemaan. Keitetty maito ja villahuovat — siinä paras lääke.

Iltapäivällä kuume ja hengenahdistus kiihtyivät. Kun Ornella lähestyi vuodetta, hänestä tuntui melkein kuin hän olisi seisonut lieden edessä padan kiehuessa. Sairas ei sanonut mitään eikä edes vaikeroinut, kun yskänkohtaukset ahdistivat häntä pakottaen hänet hiukan kohottautumaan vuoteessaan. Ja Ornella katseli häntä säikähtyneenä, ollen kahdenvaiheilla, pitikö lähettää noutamaan hänen sukulaisiaan vai ei.

Sairaus sai molemmat unohtamaan edellisen illan omituisen vieraan. Niinä hetkinä, jolloin opettajalla oli rauhallinen olo eivätkä tuskat painaneet lamaan hänen ajatuksiaan, hän sekoitti isänmurhaajan kuvan toisiin, jotka kuumeen painajainen loi hänen mieleensä. Kaikki oli ollut unta, ja hänen elämänsäkin, joka häipyi kuin tämä kolkko sadepäivä, oli sekin pelkkää unta.

* * * * *

Veljekset olivat tavallistakin valmiimmat auttamaan ja hoivaamaan sairasta. He kävivät alinomaa kysymässä, miten sairas voi, ja Gesuino sytytti pieluksen yläpuolella riippuvan pyhänkuvan edessä olevan pienen lampun. Proto muisti, että hänen vaimonsa oli parantanut kaikenlaiset taudit lehmuksen kukista keitetyllä lääkejuomalla. Hänen itsensä oli tapana käyttää sitä lääkkeenä, ja hän valmisti sitä opettajalle. Hän vei sitä kiehuvan kuumana kupissa sairaalle, antoi hänen juoda ja tarjoutui valvomaan yön hänen vuoteensa ääressä.

— Ei millään muotoa, sairas kielteli; huomenna voin jo paremmin.

Mutta seuraavana päivänä hänen tilansa oli vieläkin huonompi.

Näin päivät kuluvat; opettaja tuntee voimiensa heikkenemistään heikkenevän, ja patjaan muodostuu syvä kuoppa. Ulkonakin on ruma ilma. Vettä valuu pilvistä alati, ja sateen rapinaa säestää meren ja tuulen kohina. Ornellakin on käynyt kalpeaksi, ja hänen kosteat hiuksensa näyttävät tummenneilta. Onneksi veljekset avustavat kaikessa. Proto lähtee isolla sinisellä perhesateensuojalla varustautuneena tekemään ostokset, ja kun hän palaa, hänen kenkänsä näyttävät kahdelta veneeltä, jotka juuri ovat pelastuneet rantaan myrskyävältä mereltä.

Eräänä iltana hän tuli kotiin mukanaan pieni pullo, joka oli huolellisesti kääritty paperiin ja haisi apteekilta, ja selitti käyneensä kysymässä neuvoa toiselta seudun lääkäriltä.

— Veljeni Gesuino on saanut keuhkokatarrin. Määrätkää jotakin lääkettä hänelle! Niin sanoin, ja hän kirjoitti tätä lääkettä. Se on hyvää yskään; lusikallinen joka tunti. Tässä se on.

Hän laski pullon piirongille ja pyysi Ornellalta lusikkaa.

— Hyvä, opettaja virkkoi. Ja te sanoitte, ettette luota lääkäreihin ettekä lääkkeisiin!

— Se tohtori, joka tavallisesti käy täällä, antaa ihmisten kuolla, sillä hän ei anna heille mitään lääkettä, Proto selitti, jottei tulisi puhuneeksi ristiin.

Ja hän pakotti potilaan ottamaan lusikallisen tuota lääkettä, joka oli vain viatonta mehua lasten yskään.

Siitä illasta sairas alkoi parantua.

* * * * *

Silloin opettaja antoi luvan ilmoittaa Antonion perheelle, että hän oli sairaana, jo senkin vuoksi, että ilma oli seljennyt; niin että Marga kenties voisi tulla tervehtimään häntä.

Gesuino lähti viemään sanaa perille ja palasi hiukan nolona mainiten vastaukseksi:

— Miniänne tulee heti ja ottaa tytön mukaan. Mutta…

— Mutta?

Gesuino virnisteli huulillaan, nyökäten päätään Ornellaan päin. Niin, olihan parempi, ettei lapsi saanut nähdä Ornellaa tuossa tilassa. Mutta miksi? opettaja ajatteli. Olihan Ola liian viaton ymmärtääkseen, miten Ornellan laita oli. Aikaihmiset olettavat lapsissa olevan samaa pahuutta kuin heissä itsessään ja herättävät heissä pahoja ajatuksia. Mutta Ornella oivalsi itsestään asian eikä tahtonut näyttäytyä Margalle. Hän tahtoi myös kostaa Gesuinolle.

— Jos sallit, Gesuino, menen sillä aikaa kuin sinä olet täällä, pesemään vaatteita kaivolle, siellä kun vielä on vähän aurinkoa.

Ja Ornella poistui odottamatta Gesuinon suostumusta, ja tämä loi hänen jälkeensä kiukkuisen kätseen ajatellen, että hän meni juttelemaan Proton kanssa,

— Mitä Marga sanoi teille? opettaja kysyi äänellä, joka oli käynyt heikoksi ja värähteli; mutta ei edes tämän äänen onnistunut hillitä Gesuinon suuttumusta. Kellervä nahalla päärmätty takki yllään ja päässä karvalakki painettuna myssyn tavoin pyöreiden, vihasta leimuavien kasvojen ympärille hän näytti villiltä eskimolaiselta.

Kiihoittuneena hän käveli edestakaisin huoneessa ja asettui sitten hajasäärin vuoteen eteen.

— Mitäkö miniänne minulle sanoi? Ei yhtään mitään. Hän oli kuin puusta pudonnut. Näyttää siltä kuin hän ei tietäisi asiasta hölynpölyä, ei edes missä tilassa tuo letukka on.

Ja kun opettaja lempeästi ja vaieten katsoi häneen, hän huudahti:

— Onpa se aika hävytön, tuo tyttöletukka! Mitä hänellä nyt oli tekemistä kaivolla? Eihän enää ole auringonpaistetta. Tuo tyttö tahtoo vain puhua Proton kanssa.

— Antakaa heidän puhella. Mitä pahaa siinä on?

— No eipä kylläkään mitään. Mutta ihmiset huhuilevat ja juoruilevat.
Ja parasta olisi, että tuo tyttö pysyisi kotoisalla.

— Mutta tehän juuri annoitte hänelle sen neuvon, että hänen pitäisi lähteä ulos.

— Olisihan hän voinut mennä ullakkohuoneeseensa, Gesuino sanoi katsoen synkästi sinne ylös. Ja opettaja hymyili, mutta vain hetken, sillä toinen kysyi teeskentelemättömän raa'asti:

— Missä aiotte antaa hänen synnyttää kakaransa?

— Jeesus syntyi tallissa. Jumala kyllä pitää siitä huolen.

Gesuinon käsvot muuttuivat aivan sinertäviksi kaulaa myöten, ja hän mutisi:

— Jumala!… Jumala…! Sitten hän näytti tahtovan vaihtaä puheenaihetta. — Miniänne sanoi minulle, että hänen miehensä on ollut poissa asioilla viime viikosta alkaen; sentähden hän ei ole käynyt täällä.

— Se on yhdentekevää. Sanokaa minulle, miniänikö käski pitämään piilossa Ornellaa?

— Mutta johan sanoin, ettei hän tiedä tai ei ole tietävinään mitään koko asiasta.

— Ja kuitenkin kaikki sen tietävät, hän lisäsi kärsimättömästi. Ja vielä peläten, että Proto ja Ornella mahdollisesti keskustelivat toistensa kanssa, hän meni ovelle ja katsahti ulos.

— Antaa heidän olla rauhassa, opettaja rauhoitteli, Sitäkin suuremmalla syyllä, kun he kai näinä päivinä menevät naimisiin.

— Jumala tehköön niin kuin tahtoo, mies sanoi, palaten rauhoittuneena takaisin.

Silloin opettaja lausui sen ajatuksen, jota Gesuino jo oli kosketellut.

— Jumala, Jumala, saattaahan olla niinkin, mutta me sälytämme Jumalan hartioille kaiken vastuun, joka voisi tuottaa meille itsellemme vaivaa.

— Niin, se on vallan oikein, vallan oikein.

— Ja sanalla sanoen, toisen teistä tulee naida Ornella. Kumpi sen tekee, Proto vai te?

— Hirven liha ei ole koskaan minulle maistunut, Gesuino sanoi virnistellen vastenmielisesti ikäänkuin katuen, että oli sanonut liikaa, ja päätti olla jatkamatta. Mutta istuuduttuaan valkean ääreen hän kumartui kohentamaan tulta ja tunsi voimakkaasti tarvetta ilmaista tekemänsä päätöksen.

— Mutta jos veljeni tekee sellaisen tyhmyyden, vakuutan teille, että tuo tyttö pian saa pötkiä tiehensä. Siitä jumaliste minä pidän huolen.

Margan ja Olan tulo esti opettajaa lausumasta julki mielipidettään. Sitäpaitsi kaiken maailman surut unhottuivat, kun Olan läsnäolo kirkasti koko ilman. Ja hänen pienestä punaisesta villahameestaan todella säteili valoa ja lämpöä.

Sitävastoin tytön pienet kädet, jotka isoisä otti omiinsa, olivat kylmät kuin jää, ja pieni nenännipukkakin, joka hiipaisi hänen kasvojaan, oli kuin jäätynyt hedelmä. Mutta ruusuisesta suusta virtasi haaleaa lämpöä kuin maasta kevätaamun sarastaessa, ja hänen silmänsä loistivat kuin nouseva aurinko.

— En suutele sinua, jotta en tartuttaisi sinuun tautiani, isoisä sanoi ja työnsi, vaikka vastahäkoisesti, lapsen luotaan. Mene lieden ääreen lämmittelemään.

Mutta Ola katseli epäluuloisesti epämiellyttävää keltatakkista miestä, joka vielä oli kumartuneena tulen yli puhaltaen siihen.

— No, no, Ola, ei se ole mikään ihmissusi.

— Kuka se sitten on? tyttö kysyi, lapsellisen ja kursailemattoman uteliaasti. Ja tämä riitti pitkistä ajoista taas naurattamaän isoisää. Rypyt, jotka kärsimys ja tauti oli uurtanut hänen kasvoihinsa, loistivat kuin vaot pellossa auringon pilkistäessä esiin sateen jälkeen.

Marga katseli kylmästi vuoroin heitä kumpaakin osoittamatta uteliaisuutta. Hänen mauttomalla kultakudekankaalla päärmätty musta samettiviittansa loi häneen vanhankuosisen leiman, ja hänen sileät kylmästä vahvasti punoittavat kasvonsa, joita verhonneen villahuivin hän avasi, näyttivät maalatuilta, kuin öljytyiltä.

— Miksi ette heti lähettänyt meille sanaa? hän nuhteli lempeästi. Antonio lähti kotoä jo viime viikolla; hän aikoo hankkia kaloja suoraan maaseudun tukkukauppiaille, enkä minäkään ole ollut aivan terve; ei kukaan ole minulle kertonut, miten teidän terveytenne laita oli.

— Älä välitä siitä, opettaja sanoi hiukan kohottautuen paremmin nähdäkseen Olan. Nyt pursi on satamassa jälleen, ja kaikki paranee paranemistaan joka päivä. Mitä tuossa paketissa on? Muista, Marga, etten minä tarvitse mitään.

— Se oli Olan ajatus, Eikö totta, Ola, sinähän tahdoit tuoda tuomisia isoisälle? Tulehan tänne ja koeta pysyä paikoillasi silmänräpäys, sinä ainainen kiusankappaleeni…

Ola koetti kiivetä ullakolle, ja kun se häneltä kiellettiin, hän kysyi, missä Ornella oli, ja kuultuaan, että tämä oli pesemässä vaatteita, hän pyysi saada mennä sinne. Silloin Gesuino nousi ja tarjoutui saattamaan tytön sinne.

— Kas vain Gesuinoa! opettaja huudahti uhaten häntä kädellään. Näetkös,
Marga, ystävämme Gesuino on pikiintynyt Ornellaan.

Marga ei nauranut eikä sanonut mitään, mutta siitä tavasta, millä hän kääntyi katselemaan Gesuinoa, kuin olisi nähnyt hänet ensi kerran ja erikoisten olosuhteiden vallitessa, opettaja älysi, että hänen pilansa oli Margassa herättänyt iloisen toivon.

Gesuino ei sanonut vastaan, vaan seisoi suorana ja vaieten lieden edessä ja päätti olla sen enempää paljastamatta intohimoaan.

* * * * *

Samana iltana kirjeenkantaja, joka harvoin ilmestyi tähän loukkoon, toi Ornellalle osoitetun kirjatun kirjeen, jonka hän jätti veljesten tupaan, ja nämä vuorostaan toivat sen opettajan asuntoon. Ornella otti kirjeen ja tarkasti sitä joka puolelta. Melkein saaliinhimoisin elkein hän repi auki kuoren, veti esiin itse kirjeen nähdäkseen allekirjoituksen ja luki hätäisesti muutaman sanan sieltä täältä. Sitten hän luki sen uudelleen alusta alkaen hitaasti, hyvin hitaasti, ikäänkuin ei olisi oikein kyennyt saamaan selvää käsialasta, ja pysähtyi välistä kuin miettien, miten hänen oli meneteltävä. Lopulta hän sanoi:

— … serkkutomppelini, joka palvelee väessä ja joka nyt kirjoittaa minulle sentähden, niin hän sanoo, että ei ole saanut kotoaan kirjettä kahteen kuukauteen.

Hän jätti kirjeen pöydälle, aivan kuin ei olisi siitä välittänyt. Opettaja ei pyytänyt saada lukea sitä eikä tehnyt huomautuksia, mutta ei uskonut ainoata sanaa Ornellan puheesta.

Ornellakaan ei sanonut mitään, mutta jokainen hänen liikkeensä ilmaisi salaista mielenkiihkoa. Ensin hän katsoi pieneen kuvastimeen, jota opettaja käytti ajaessaan partaansa, ja silitti hiuksiaan molemmilla käsillään. Sitten hän käveli ympäri huonetta, siirteli esineitä, joihin ei koskaan muulloin kajonnut, ja pysähtyi tämäntästä ikkunan eteen, kuin typertynyt kärpänen, joka on kuvitellut voivansa lentää lasiruudun läpi ulos. Lopuksi hän kiipesi ullakkohuoneeseen, mutta palasi heti alas, ja hänen ensi katseensa kohdistui kirjeeseen.

— Minun täytyy huomisaamuna mennä hänen kotiinsa viemään heille sanaa, hän virkkoi ja taittoi jälleen kokoon kirjeen, jonka pisti avaraan taskuunsa. Ja samalla hän rypisti kulmakarvojaan ja oli olevinaan äkeissään.

Myöhemmin käytyään sulkemassa porttia hän palasi hymyillen ivallisesti ja silmät kiiluen häijyä vahingoniloa.

— Nuo kaksi hölmöä taas paraillaan riitelevät ja oikein aika tavalla. En ole koskaan nähnyt heitä niin kiukkuisina. Gesuino on vihainen kuin sonni.

— Miksi he riitelevät?

— Sitä en tiedä. Kuuletteko? Heidän äänensä kuuluvat tänne asti. Tänä iltana he tappavat toinen toisensa.

Ja tietäen, että he juuri hänen tähtensä riitelivät, Ornella kumartui hiukan sivulle kuin olisi ollut pakahtumaisillaan luonnottomaan nauruunsa.

Vuoteesta, jonka yli lieden hohteen lieventämä hämärä jo levitti harsonsa, opettaja piti häntä silmällä ja arvasi kaiken. Molemmat veljet kiistelivät siitä, kumpi heistä vastedes omistaisi Ornellan, ja tämä nauroi sentähden, ettei koskaan aikonut mennä kummallekaan heistä. Kirje, jota hän piteli lujasti nyrkkiinsä puristettuna taskussaan, varmaankin takasi hänelle aivan toisenlaisen ja paremman tulevaisuuden. Mutta kuka sitä tarjosi hänelle? Tämä salaisuus kiusasi opettajaa, mutta hän oli ääneti ja salasi ajatuksensa päästäkseen tuon salaisuuden perille.

Ornellä valvoi myöhään sinä iltana. Hän näytti tyyneltä istuessaan siinä pöydän aäressä työskennellen. Hän kutoi villasukkia opettajalle. Hän oli itse saanut tämän tuuman, sillä välistä hän osoitti todellista huolenpitoa vanhusta kohtaan, ja näitä sukkia hän tavallisesti kutoi huolellisen uutterasti mittaillen niitä vastatusten, jotta niistä tulisi sopivat ja yhtä isot. Sinä iltana han sitävastoin työskenteli koneellisesti, välittämättä muusta kuin että saisi ne valmiiksi.

— Ornella! opettaja sanoi äkkiä seuraten ajatuksenjuoksuaan. Sinun pitäisi ennen kaikkea ajatella vaatteiden valmistamista lapselle.

— Ajattelin sitä juuri, tämä vastasi nostamatta päätään; huomenna kun lähden viemään serkkuni kirjettä, ostan torilta vähän kangasta.

Hän siis aikoi lähteä ulkosalle, mutta mihin? Hän ei koskaän ennen ollut puhunut tuosta serkusta eikä sukulaisistaan.

Ja tultuaan ullakkohuoneeseen hän ei heti sammuttanut kynttilää, niin kuin tavallisesti. Silloin opettaja, jonka Ornella luuli vaipuneen uneen, taas sytytti kynttilänsä ja huomasi, ettei kynä eikä mustepullo ollut paikoillaan pöydällä.

Kun Proto seuraavana aamuna tuli tiedustelemaan opettajan vointia, tämä lähetti Ornellan torille ja pyysi miestä viipymään hetkisen. Protolle tämä oli erittäin tervetullutta, hän oli synkän näköinen, ja hänen silmänsä olivät turvoksissa kuin yönsä valvoneella; hänen oli tarve keventää sydäntään.

— Kuulitteko eilen illalla tuota melua? Alan uskoa, että veljeni Gesuino on pahanhengen riivaama — sanon tämän aivan tosissani. En ole taikauskoinen, mutta muistan ne jutut, joita vaimovainajani kertoi. Hän väitti, että kadotettujen sielut harhailevat maan päällä ja asettuvat typerien ihmisten ruumiiseen. Ja nyt alan luulla, että Gesuinoon on siirtynyt tuon isän sielu, jonka hänen omat poikansa murhasivat.

— No niin, mutta miten on teidän laitanne, Proto? Oletteko tekin kenties kadotetun hengen riivaama?

— Olettepa oikeassa, puhutte vallan järkevästi.

— Yksi hyvä puoli teissä molemmissa kuitenkin on: myönnätte aina, että minä olen oikeassa, vaikka silti yhä edelleen kohtelette toisianne pahoin. Miksi te taas eilisiltana riitelitte?

— Kuka sitä voisi selittää? Gesuino oli täältä tullessaan hirveän pahalla tuulella. Aluksi hän rääkkäsi koiraa, ja minä tietysti panin vastalauseeni. Ja siitä sukeutui riita.

— Kuulkaahan, Proto, opettaja sanoi hetken vaiti oltuaan, minun täytyy vielä pyytää teitä auttamaan minua eräässä asiassa. Ornella sai eilen illalla kirjatun kirjeen, ja viime yönä hän kirjoitti siihen vastauksen. Tahtoisin tietää, keneltä tuo kirje on.

— Näin kirjeen. Se tuli Genovasta ja oli käsialasta päättäen sivistyneen ihmisen kirjoittama. Mutta miksi ette kysynyt häneltä itseltään?

— En tahdo tunkeutua hänen salaisuuksiinsa. Se vain pahentaisi asiaa.

— Antakaa hänen siis mennä helvettiin, mista on tullutkin.

— On otettava huomioon lapsikin, joka on pelastettava.

— Menköön hiiteen lapsikin, Proto ärjäisi iskien nyrkkinsä pöytään. Te olette ihan liian vanhanaikainen. Saattepa nähdä, että vielä jonakin päivänä itse joudutte kiikkiin.

Opettaja ei pelännyt mitään, ei edes kirouksia ja karkeita sanoja, joita mies lasketteli Ornellasta, Gesuinosta, Jumalasta ja kaikista ihmisistä; Hän vaihtoi puheenaihetta. Kirje tuli Genovasta ja oli sivistyneen henkilön kirjoittama. Olikohan se Adelmo Bianchin lähettämä? Mitä tahansa saattoi odottaa tuolta tuulihatulta.

Opettaja kertasi ajatuksissaan, mitä oli tapahtunut sinä iltana, jolloin hän sairastui. Hän näki jälleen edessään isänmurhaajan, joka katseli Ornellaa ihastunein silmin, eikä hän enää epäillyt.

— Proto, hän virkkoi hiljaa, on välttämätöntä pitää silmällä tuota tyttöä. Tahdon tietää, minne hän menee ja mitä tekee tänä aamuna.

Proton valtaa uteliaisuus, ja hänen mielessään piilevä kauna ajaa hänet urkkimaan Ornellan askelia ja mahdollisesti kostamaan hänelle.

— Luottakaa minuun. Päivällisaikaan teen teille selkoa kaikesta.
Lähden nyt heti.

Ja jo päivällisaikaan opettaja tiesi, että Orriella todella oli käynyt eräiden sukulaistensa luona, sitten hän oli ostanut kangasta torikauppiaalta ja oli lopuksi käynyt postitoimistossa.

* * * * *

Seuraavana päivänä huono sää alkoi uudelleen. Samoin kuin sotajoukko lyhyen levon jälkeen uudistetuin voimin hyökkää vihollista vastaan, niin myrsky, pakkanen ja lumi raivosivat kirouksenalaisen talon ympärillä.

Silti opettaja nousi vuoteestaan. Ornellan kutomat sukat, Margan Olan nimessä lahjoittama shaali ja lakki, joka hänellä vanhastaan oli, olivat hyvänä apuna talvitamineiden järjestelyssä. Näihin pukeutuneena hän katsoi kuvastimeen ja näytti mielestään itse talven ruumiillistumalta. Mutta sisimmässään hän tunsi kaiken uudistuneeksi ja mielensä olevan täynnä lujia päätöksiä tulevaisuuden varalie.

Hän istuutui takkavalkean ääreen ja alkoi lukea viime päivien lehtiä, mutta ei hetkeksikään herjennyt pitämästä silmällä Ornellaa odottaen sopivaa tilaisuutta pelastaakseen tämän siitä uudesta vaarasta, jota kohti hän sokeasti syöksyi.

Ornella ei tullut lieden lähettyville. Lopetettuaan askareensa hän istuutui pöydän ääreen ompelemaan lapsen vaatteita. Opettaja kuuli hänen raskaan hengityksensä eikä ollut varma siitä, etteikö hän mielessään hautonut synkkiä tuumia.

Joskus hän ajatteli, eikö olisi parempi noudattaa Proton neuvoa ja jättää tyttö omiin hoteisiinsa ja oman vaistonsa ohjattavaksi, joka oikeastaan parhaiten voi hyödyttää sellaista eläimellisen itsekästä olentoa, jollainen hän oli. Tosiasiassa ei mikään verenside yhdistänyt häntä Ornellaan; jos hän aikaisemmin olikin pitänyt tuota naista luonaan sovittaakseen nuoruutensa murhenäytelmän ja estääkseen sitä toistumasta, ei hänellä nyt enää ollut mitään syytä pidättää häntä, jos hänellä oli jokin keino tulla toimeen ja saada paremmat olot toisaalla.

Mutta ei, ei sittenkään! Sisimmässään hän tuntee, että syy on toinen, että on olemassa side, joka on verensidettä vahvempi; hän tahtoo saada tuon naisen lapsen sentähden, että se polveutuu siitä olennosta, jonka hän on saattanut hedelmälliseksi ja syössyt kuolemaan, ja että tuo lapsi on hänen oman elämänsä jatkoa. Ja hän tahtoo saada tuon lapsen valaakseen siihen tosi elämää, joka on elämää hyvässä, jotavastoin Ornella, jos hän ottaa sen huostaansa, opettaa sille pelkkää pahaa.

Todettuaan tämän hän teki järkähtämättömän päätöksen taistella, jotta hänen elämällään olisi oikeutuksensa ja voimaa omassa itsessään ylläpitää hyvän liekkiä… Hän alkoi uudelleen koetella siveellisiä taivutuskeinojaan Ornellaan nähden kuvaamalla hänelle kotiseutunsa yksinkertaista ja kiehtovaa elämää: se oli vanhanaikainen haalistunut maalaus, jota hän paranteli mielikuvituksensa väreillä ja vernissalla.

— Tähän vuodenaikaan meilläkin on pakkasta ja lunta, mutta se on vallan toisenlaista. Pakkanen oli kuivaa, lumi kovenee ja säkenöi kuin alabasteri, kaikki on puhdasta ja virkeää. Ja sisällä, pienessä talossani, jonka toivon voivani pian ostaa takaisin, on mukava asua, siinä on keittiö, jonka hella on niin iso, että kymmenen henkeä voisi piilottautua siihen. Ruokahuoneesta avautuu näköala laaksoon, kun taas yläkerran huoneet ovat vuorten puolella. Kun on kaunis ilma, näkee uskaliaiden metsästäjien kiipeilevän poluilla kallioiden halkeamissa. Heidän pukunsa on nahasta, ja he näyttävät metsän valtiailta. He ovat seudun rikkaimpien perheiden jäseniä ja koettavat kilvan osoittautua muita notkeammiksi ja rohkeammiksi. Eräs entinen oppilaani ei välitä kaatamastaan riistasta. Hän antaa palvelijansa tuoda sen kotiin metsästä, ja jos sen liha on hyvää, niinkuin esimerkiksi metsäsialla tai kuusipeuralla, hän lähettää sen lahjaksi ystävilleen, kuten kuninkaiden on tapana tehdä. Iltaisin hän usein kävi minua tervehtimässä, ja silloin sain kuulla kummia taruja eläimistä, joiden hän oli kuullut puhuvan, linnuista, jotka varastavat koristeita ja kultarahoja, susista, jotka ennen muinoin olivat ihmisiä. Kerran…

Hän koetti toistaa nuoren metsänkävijän juttuja saaden innoitusta omien sanojensa kaiusta, ja hän sekoitti omiin niukkoihin kokemuksiinsa metsästystarinoita, jotka oli lukenut seikkailukirjoista. Tämä oli ainoa keino kiinnittää tuon naisen sivistymätön sielu, ja hän viivähti tahallisesti kertomuksensa jännittävimmässä kohdassa pitääkseen vireillä hänen uteliaisuuttaan ja voidakseen sitten varmemmin jatkaa. Näin kilpikonna menettelee varovasti pyydystellessään myrkyllistä hämähäkkiä.

Illalla tulivat veljekset, ja Gesuinolla oli mukanaan äsken paistettuja kastanjoita polttavan kuumassa huivissa.

— Tunnustelepa, nainen, hän sanoi tuoden sen lähelle Ornellan kaulaa. Mutta tämä väisti ja poistui ylenkatseellisesti. Senjälkeen kuin hän oli saanut kirjatun kirjeen, hän ei sallinut veljesten laskea pilaa kanssaan. Vaieten hän pani kastanjat kulhoon ja kaatoi opettajan kehoituksesta viiniä laseihin. Sitten hän asettui paikalleen pöydän ääreen ja ompeli, ompeli, keskeyttäen työnsä ainoastaan kääntyessään valoon päin pujottamaan lankaa neulansilmään tai irroittamaan hampaillaan solmuja, joita kiusoittavaan lankaan punoutui itsestään.

Molempien veljesten ollessa huoneessa opettaja ei jatkanut kertomistaan. Hän tunsi, että se oli turhaa vaivaa, Ornella kun ei kuunnellut, ollen uudelleen sen ristiriitaisen voiman vaikutuksen alaisena, jonka ääni kaikui hänen sisimmässään. Hänen välinpitämätön ja ylenkatseellinen tapansakin osoitti, kuinka loitolla hänen ajatuksensa olivat heistä. Ja hekin näyttivät syventyneen omiin puheisiinsa, mutta opettaja huomasi, että Gesuino silloin tällöin salaa vilkaisi Ornellaan, kuin olisi ollut valmis heittämään silmukan hänen kaulaansa, jos hän koettaisi paeta. — Asia päättyy siten, että Gesuino nai Ornellan, opettaja ajatteli. Tämä ajatus huvitti häntä, mutta sielunsa syvyydessä hän silti oli surullinen, sillä asia oli surullinen, päättyi se miten tahansa.

* * * * *

Erääna iltana, kun Gesuino kumartui heittämään mustia kastanjankuoria tuleen ja Proto hitain hekumallisin siemauksin joi toista lasiaan viiniä, kuului joku kolkuttavän ovelle.

Ornella kavahti kuin unesta ja alkoi vapista kiireestä kantapäähän, mutta ei noussut avaamaan ovea. Gesuino sitävastoin nousi ja meni ovelle karskean näköisenä kuin susi olisi ollut ulkona, ja avasi, kysymättä, kuka siellä oli.

Kuin tuulen ajamana astui sisään kookas mies, yllaän musta sadetakki, joka kimmelsi sadepisaroista. Ensin opettaja luuli, että tulija oli lääkäri, mutta huomasi sitten, että se olikin Antonio.

— Te ette kai oddttanut minun tuloani, hän sanoi aäni puoleksi hilpeänä, puoleksi vakavana, mutta niinkuin aina teeskennellen. Ja te, hyvät herrat, suokaa anteeksi, että tulin sisään portistanne, joka oli selkoselällään.

— Se on totta, Proto myönsi, mutta meidän porttimme ei koskaan ole kiinni.

Gesuino avasi suunsa puhuakseen, mutta ei sanonut halaistua sanaa, ja toinnuttuaan ensi hämmästyksestään hän katseli takaa Antoniota, joka kursailematta riisui päällystakkinsa ja palasi entiselle paikalleen.

Seurasi hetken äänettömyys.

Ulkona tuuli riehui ja katkoi sadeverkkoja, paiskaten niitä rymisten västen talon seiniä, ja opettajasta melkein tuntui, kuin sade olisi tulvinut sisälle huoneeseen.

Antonio katseli ympärilleen löytääkseen jotakin, mihin olisi voinut ripustaa takkinsa, ja kun hän ei nähnyt muuta sopivampaa, hän heitti sen ullakolle johtaville tikapuille; puolihämärässä takki näytti kokoon lyhistyneeltä aaveelta.

Sillävälin Proto oli tyhjentänyt viinilasinsa, nousi, laski lasin pöydälle ja loi hänkin kiireisen katseen Ornellaan. Hän huomasi tämän siinä määrin vaipuneen omiin ajatuksiinsä ja olevan välittämättä ympäristöstään, että hän ajatteli:

— Kas, ystäväni, täällä sinä ja veljesi Gesuino olette liikaa.
Pötkikää tiehenne!

Hän lähestyi liettä laskien kätensä veljensä olkapäälle:

— Tule, Gesuino, on jo myöhä!

Ja kun ei kukaan pyytänyt veljeksiä jäämään, molemmat nolon näköisinä sanoivat hyvästi ja poistuivat.

Samoin kuin isänmurhaajan käydessä talossa opettaja nytkin kuvitteli näkevänsä unta, ja silti hän tunsi, että Antonio oli tuonut mukaansa julman todellisuuden tuulahduksen. Tästälähin oli parasta, että unelmat haihtuivat ja romahtivat kasaan kuin vaate-aave ullakon tikapuille.

— Marga ja Ola lähettivät paljon terveisiä, Antonio virkkoi, istuutuen Gesuinon äskeiselle paikalle ja oikoen jalkojansa, joihin hän oli vetänyt ahtaat saappaat.

Nämä nimet ja terveiset saivat opettajan sydämen heltymään; hänen katseensa kohosi ja hän tunsi vielä hallitsevansa tapahtumia.

Opettaja pani merkille, että Antonio oli ruumiillisesti muuttunut kuin mies, joka on ollut sairaana tai kauan oleskellut vieraassa maassa. Hänen kasvonsa olivat käyneet ankaroiksi, ja niissä oli toinen ilme, vaikka ne olivat säilyttäneet puhtaat klassilliset piirteensä kuin kuvapatsas, jonka alkuperäiseen muotoon taiteilija ei ole tyytynyt, ja siksi sitä muunnellut. Hiukset, joissa ennen oli ollut keikarimainen jakaus, olivat nyt tuuheat ja pystyssä ja leikatut lyhyeksi voimakkaasta niskasta. Eikä silmissäkään, vaikka ne olivat kääntyneinä tuleen päin, ollut samaa kiiltoa kuin ennen. Ne piilivät jäykkinä kulmakarvojen alla, jotka milloin vetäytyivät ryppyyn, milloin taas oikenivat, seuraten liekkejä, jotka vuoroin leimusivat ja vaipuivat.

Veljesten mentyä ja Antonion lausuttua Margan ja Olan terveiset hänen äänensäkin oli vapautunut tavallisesta teatterimaisesta korostuksestaan, ja asetuttuaan tulen eteen mukavaan asentoon käsivarret ristissä hän virkahti karskisti:

— Tulin tänne lopullisesti järjestämään tätä Ornellan asiaa.

Jokainen hänen sanansa tuntui putoilevan kohtisuoraan maahan ja halkeavan kuin kovat hedelmät, kun niiden kuori on kypsä.

Ei kumpikaan toisista sanonut sanaakaan vastaukseksi. Ornella painoi päänsä vielä alemmaksi, eikä enää mielestään ollut ihminen, vaan kuollut esine hänen käsissään.

Antonio jatkoi:

— Me olemme kaikkien hampaissa tällä paikkakunnalla. Kaikki, vaimostani alkaen, ovat selvillä siitä, miten asian laita oikeastaan on, mutta he eivät ole sitä tietävinään, eivät hienotunteisuudesta, vaan tietenkin peläten minua ja kouriani. Mutta kaikki nauravat meille, he nauravat, koska ovat kateellisia, sekin on päivänselvää; jos olisin köyhä raukka ja vaimoni nuhtelisi minua, he eivät välittäisi minusta eivätkä asioistani. Onneksi ei laita ole niin, minä olen, mikä olen, ja vaimoni on ymmärtäväinen nainen. Mutta tiedän, että hänkin kärsii tästä ja että hänkin ansaitsee kunnioitusta eikä teeskenneltyä osanottoa ja salaista pilkkaa kanssaihmistensä puolelta: Ja tästä julkisesta häpeästä minä tahdon tehdä lopun.

— Nyt vastako olet huomannut kaiken tämän? opettaja kysyi.

— Nyt vasta, hyvä herra. Jos olisin älynnyt sen aikaisemmin, olisin myös aikaisemmin järjestänyt asian.

— Olisi ollut parempi karttaa sitä, kuin selvitellä sitä jäljestäpäin.

— Emme synny hampaat suussa, ja sanotaan, että tulee viisaaksi vasta kun on menettänyt hampaansa, kaikki hampaansa tietenkin.

— No saako siis tietää, mitä aiot tehdä?

— Se on hyvin yksinkertaista: viedä Ornellan synnytyslaitokseen, kauas täältä — olenkin jo tilannut paikan — ja odottaa, kunnes lapsi syntyy.

— Entä sitten?

— Sitten aion huolehtia heidän toimeentulostaan. Joka leikkiin ryhtyy, se leikin kestäköön!

— Ja sillä tavoin saat kaksi perhettä.

— No niin, olkoon menneeksi, saan kaksi perhettä ja aion tehdä työtä kummankin puolesta. En suinkaan ole ensimmäinen, enkä viimeinenkään.

— Tietääkö vaimosi tämän päätöksesi?

— Hän ehkä tuntee sen, sillä hän arvaa kirotun hyvin salaisimmatkin tuumani, mutta hän on vaiti niinkuin tavallisesti ja antaa minun toimia, hän kun tosiasiassa on varma siitä, etten minä ole niin suuri lurjus, jollaiseksi minua luullaan. Hän on vain puhunut kanssani teistä ja on pyytänyt minua tekemään kaiken, mitä ikinä voin, taivuttaakseni teidät palaamaan meidän perheeseemme, ja sen olen luvannut ja toivon voivani pitää lupaukseni.

Opettaja ei vastannut heti. Hän tuntui taas punnitsevan asian parasta ratkaisua, mutta ei nytkään voinut löytää muuta kuin yhden ainoan.

— Minä palaan kotiseudulleni; olen jo ryhtynyt neuvotteluihin taloni ostamisesta takaisin. Ornella lähtee mukaani, ja jos niin tarvitaan, annan hänelle ja lapselle nimeni.

Antonio purskahti nauruun, mutta seuraavassa tuokiossa hän hykersi käsiään ikäänkuin tukahuttaakseen sopimattoman hilpeytensä ja kävi äkkiä taas vakavaksi.

— Nuo ovat vain kauniita romanttisia haaveita, joihin näillä seuduilla ei ole totuttu.

— Mutta minun kotiseudullani ne vielä ovat voimassa, opettaja väitti vastaan, jälleen rohkaistuen.

— Sielläkään ne eivät enää ole paikallaan. Ihmiset ovat tähän maailman aikaan käytännöllistä väkeä jotka nauravat noille yksinkertaisille kristityille, jotka hukkaavat aikaansa kaivamalla kuoppia veteen.

— Naurakoot, vain, mutta selitä minulle, mitä tarkoitat noilla veteen kaivetuilla kuopilla.

— Tarkoitan, ettei kestä kauan, ennenkuin Ornella joko pötkii tiehensä tai tuottaa teille ikävyyksiä jonkun perheystävänne kanssa.

Tällä kertaa Ornellan täytyi hillitä ivahymyään. Noiden kahden miehen kiista virkisti häntä, ja hän alkoi uudelleen ommella tuumien, miten auttaisi opettajaa vapautumaan Antonion vallanalaisuudesta. Kun Ornellan aika tuli, hän kyllä osaisi hoitaa asiansa, mutta hänen tuumansa olivat vielä niin sekavat ja kätkeytyneinä sielun salaisiin uumeniin, että hänellä oli sämanlainen tunne kuin kiinnisaadulla rikoksellisella, nähdessään, että hanen entinen rakastajansa oli oivaltanut ne.

Opettaja sanoi:

— Jättäkäämme sikseen tulevaisuus ja puhukaamme nykyhetkestä. Sanohan meille ensin, miten olet näin suuresti muuttunut. Mistä johtuu, etta karkoitettuasi ensin Ornellan talostasi iskuin ja potkuin nyt tahdot tehdä hänestä melkein toisen vaimosi?

— Ettekö te sitten koskaan ole muuttanut mieltänne? Ettekö ole koskaan katunut, mitä olette tehnyt? Minäkin olen kärsinyt näiden kuukausien aikana. Ja te kieltäisitte minulie poikana ollessani antamanne opetukset, jos todenteolla pitäisitte minua sydämettömänä pahantekijänä. Eilen täytin kolmekymmentä vuotta, hän sanoi nousten äkkiä. On jo aika tulla järkeväksi. On myös aika ottaa varteen, mitä oma arvo vaatii. Joskus itserakkaus ja ylpeys voi muuttaa rosvonkin hyväksi ja tunnolliseksi ihmiseksi. Ja puhuessani rosvoista tahdon sanoa, että tällä jutulla on ruma puolensa. Eräähä yönä päästitte asuntoonne isänmurhaajan Adelmo Bianchin.

Kääntyen pois liedestä opettaja vastasi kovalla lujalla äänellä:

— Se on totta, Bianchi kävi täällä eräänä iltana ennen sairastumistani. Miksi otat sen asian puheeksi?

— Sanokaa minulie ensin, mitä hänellä oli täällä tekemistä.

— Mistä sen tiedän? Kävi tervehtimässä entistä kotiaan — niin hän itse selitti — ennenkuin lähti ulkomaille.

— Ja tuon te uskotte! Tuo mies on röyhkeä lurjus, joka avaa suunsa vain valehdellakseen. Muuten hän on kurja raukka, tarvitsee vain muistaa, mitä hän on tehnyt. No niin, hän poistui täältä todella samana yönä lähtien Genovaan, eikä hänellä ollut ropoakaan taskussa; hänenhän aina onnistuu piilottautua ja livistää tiehensä kuin ketun. Genovässa hän sai työtä ja oppi valmistamaan ruokaa; hän aikoo pestautua kokiksi Etelä-Amerikan ja Euroopan väliä kulkevaan laivaan. Hän on hankkinut itselleen väärän passin ja siirtää matkapäivänsä tuonnemmaksi, jotta neiti Ornella tulisi hänen luokseen myttyineen.

Samoin kuin keskustelun alussa ei kumpikaan toisista sanonut mitään. Opettaja katseli lakkaamatta Ornellaa. Hän näki naisen kohottavan päätään joltisenkin ylpeästi, mutta taas painavan sen alas hänen katseensa vaikutuksesta.

Häiriintymättä Antonio jatkoi:

— Tuo mies on lähettänyt Ornellalle kirjatun kirjeen, jonka ehkä olette nähnyt. Hän ehdotti siinä, että tyttö tulisi hänen luokseen niin pian kuin suinkin, tietysti ensin hankittuaan itselleen passin, ja Herra ties mitä kaikkea hän on sanonut. Ornella vastasi suostuen ehdotukseen ja odottaa nyt vain, että saa paperinsa järjestykseen lähteäkseen matkaan, niin juuri, tuo tuossa myttyineen!

Tuo tuossa myttyineen! Nämä sanat osuivat opettajaan kuin nyrkinisku ja saivat hänet tuntemaan häpeällistä ja nöyryyttävää kipua. Ja sisäinen kostontunne, jota hän ei voinut eritellä, pakotti hänet vuorostaan loukkaamaan Antoniota.

— Nyt oivallan menettelysi syyn. Ei siis säädyllisyydentunne saanut sinua toimimaan, vaan mustasukkaisuus!

Ja ehkä tämä väite osui oikeaan, sillä Antonio ei kiivastunut, vaan huomautti ainoastaan:

— Vai ei säädyllisyydentunne! Jos jonakin päivänä isänmurhaaja joutuu kiinni ja todennäköisesti hänen kanssaan hänen ystävättärensä, ja jos kuulustelun aikana, joka toistamiseen on siirretty juuri sentähden, että Bianchia yhä haeskellaan ja etta toivotaan lopulta saatavan hänet kiinni — jos sanon silloin teidän nimenne ja koko tämä naurettava juttu joutuu huomion esineeksi — onko se mielestänne hauskaa?

— Anteeksi, opettaja sanoi, mutta miten olet päässyt kaiken tämän perille?

— Se ei kuulu asiaan; tiedän, minkä tiedän.

— Mutta oletko varma, että kaikki tuo on totta?

Silloin Antonio pyörähti ympäri kuin olisi istunut kiertotuolilla ja osoitti sormellaan Ornellaa tehden ylenkatseellisen eleen.

— Kysykää häneltä, onko tämä totta..

Näin Ornellan jutun käsittely näytti alkavan.

— Ornella, opettaja virkkoi, saithan kirjatun kirjeen ja sanoit, että se oli serkultasi; Mitä nyt vastaat Antonion väitteisiin?

— Kirje, jonka sain, oli serkkuni kirjoittama, tämä vastasi jatkaen ompelemistaan välinpitämättömän näköisenä. Voittehan mennä sukulaisteni luo ja pyytää saada lukea sen.

— Mikä serkku? mikä serkku? Antonio huusi menettäen malttinsa. Voit vetää nenästä tuota pyhimystä, mutta et minua. Sinulla ei ole serkkuja, ja ne sukulaiset, joista puhut, ovat apurejasi tässä siistissä jutussa. Ja juuri tuo parittajatätisi on ottanut järjestääkseen paperisi kuntoon.

— Tarvitsenhan paperit lähteäkseni täältä opettajan kanssa.

Antonio kirosi puoleksi kiukuissaan, puoleksi piloillaan ja sanoi:

— Että sinä Ornella olet röyhkeä, sen olen tiennyt, mutta että röyhkeydessäsi voit mennä noin pitkälle, se on uutta minullekin. Sanopa minulle: viime lauantaiaamuna kävit postissa ja sait uuden kirjeen, johon vastasit maanantaina kirjatulla pikakirjeellä. Oliko tämäkin kirjeenvaihtoa serkkusi känssa?

Ornella ei vastannut. Opettaja puuttui jälleen asiaan.

— Ornella, emme tahdo sinulle mitään pahaa. Sinun pitäisi sanoa totuus, ainakin kiitollisuudesta. Muutoin… jos aiot lähteä täältä, ei kukaan…

— Älkää puhuko noin! Antonio huudahti hiukan ärtyneenä. Olen jo sanonut, mitä aion tehdä, enkä muuta päätöstäni. Tahdon vain sanoa ja toistaä: Jos lapsen syntymän jälkeen tahdot mennä hiiteen, tai, mikä olisi vielä pahempaa, matkustat tuon houkkion luo, niin ole hyvä. Mutta lapsen aion ottaa huostaani.

— Ornella, ajattele tarkoin asiaa! opettaja kehoitti.

— Missä Bianchin kirjeet ovat?

— Kylläpä te osaatte nalkutella, Ornella huudahti äkkiä rohkaistuen. Hän pudotti permannolle kapalokääreet, joita paraikaa päärmäsi, veti avarasta taskustaan kaksi rypistynyttä kirjettä jä näytti aikovan heittää nekin lattialle, mutta hillitsi itsensä ja laski ne pöydälle.

— Anna nuo kirjeet minulle, Antonio käski mahtipontisesti kuin isäntä ainakin, ja otettuaan ne käteensä hän tarkasti kuoria. Ensimmäinen oli osoitettu Bianchin huvilaan ja toinen merkitty postiin jääväksi. Tuo mies oli ollut hyvin selvillä asioista.

— Lue ne ääneen! opettaja käski vuorostaan.

Synkän huoneen läpi, joka oli tämän näennäisesti jokapäiväisen ja värittömän näytelmän tapahtumapaikkana, puhalsi isänmurhaajan, tuon "ihmisistä kurjimman" vaikutuksesta runouden tuulahdus niistä ilmavista avaruuksista, joihin ainoastaan mielikuvitus kohoaa:

"Ornella, suo anteeksi että rohkenen mainita sinua ristimänimelläsi ja sinutella sinua, mutta siitä illasta alkaen, jolloin näin sinut synkässä kirotussa entisessä kodissani, olen lakkaamatta keskustellut kanssasi; sinä olet toverini myrskyisellä matkallani, ja päivin puhumme toistemme kanssa ja öin lepäämme yhdessä kääriytyneinä samaan unelmien peitteeseen.

"Ornella, minun kohtaloni on samanlainen kuin Vaeltavan juutalaisen, Jerusalemin suutarin, jonka aina uudelleen täytyy alkaa matkansa maailman ympäri, ja maailma on hänelle vain pieni puutarha, jossa hän ainaisesta vaeltamisestaan huolimatta tuntee olevansa vanki ja jossa hänellä ei ole muuta lohdutusta eikä muuta surua kuin katsella tähtiä tai rukoilla aurinkoa, että tämä säteillään saisi hänet raukeamaan tyhjiin. Mutta tätäkään ei hänelle ole suotu, vaan hänen täytyy elää ikuisesti, kärsiä ikuisesti. Hän tahtoi vastustaa Jumalan rakkautta, ihmisenä hän nousi vastustamaan niitä lakeja, jotka hallitsevat ihmiselämää, ja hänen rangaistuksensa on vuorostaan joutua inhimillisten lakien ulkopuolelle. Kuolemaa ei ole hänelle suotu, elämääkään ei enää ole hänelle suotu — sellainen minäkin olen".

Tässä kohden Antonio, joka innostui oman äänensä kaiusta, kysyi osaksi ivallisesti, osaksi uteliaasti:

— Mutta mitä hiidessä tuo mies, se Jerusalemin suutari, olikaan tehnyt?

— Kun Kristus Golgatalle kulkiessaan uupui ristinsä painosta, muuan katsojista sanoi: "Nouse ja kulje edelleen, kulje edelleen!" Silloin Kristus kohottautui sanoen: "Ja sinun pitää kulkeman ikuisesti." Tuo mies oli Ahasverus, vaeltava juutalainen, näin opettaja vakavasti selitti.

Antonio jatkoi lukemistaan:

"Sellainen minäkin olen, jos sinä, Ornella, kiellät minulta apusi. Jos sinä olet kanssani äitinä, puolisona ja sisarena, olen sitävastoin uudestisyntyvä elämään, tulen samanlaiseksi kuin se viaton olento, jota kannat sydämesi alla, ja me kaksi, minä ja lapsesi, joka on oleva minunkin lapseni, elämme sinusta ja sinun rakkaudestasi.

"Vannon sinulle, Ornella, etten suutele edes sormenpäitäsi, ennenkuin olet täyttänyt pyhän äidinvelvollisuutesi. Ja tahdon omistaa sinulle kaiken huolenpitoni. Lepään jalkojesi juuressa kuin uskollinen koira, ja sinä voit nukkua rauhassa, vaikka myrsky raivoaa ympärilläsi tai vaikka jalopeurat saartavat kotimme".

— Loruja! Antonio huudahti, mutta ei kuitenkaan nauranut, eivätkä hänen silmänsä hellittäneet kirjettä.

"Oli Jumalan lähettämä mielijohde, että sinä iltana palasin synkkään kotiini. Kuvittelin, että tuli vielä paloi takassa, ja että vanhempieni leppyneet henget odottivat minua siellä antaakseen minulle anteeksi ja siunatakseen minua. Ja olin aikonut ottaa sieltä jonkin muiston, okariinan, jonka sulavat sävelet olivat säestäneet ensilempeni unelmia, ja lisäksi äitini vihkisormuksen. Ja tulen löysin tuikkimassa sinun silmistäsi, Ornella, ja soiton ja vihkisormuksen, ne vein mukanani lapsensydämessäni, rakkaudessani sinuun, Ornella.

"Ornella! Lausuessani tämän nimen kuulen vielä leppien suhinan auringonpaisteiselta kedolta suvituulten puhaltaessa, kun rypäleet alkavat punoittaa ja satakieli nokkii kypsää viikunaa tehdäkseen laulunsa vielä suloisemmaksi. Matkustamme kauas pois, Ornella, mutta jos sinä minua rakastat, niin kaikkialta, erämaista ja kaupunkien likaisilta kujilta, löydämme kesän viinitarhoja, ja satakieli laulaa meille sydämessämme".

Opettaja kuunteli tarkkaavasti, jännittyneenä kuin kieli, joka on valmis väräjämään. Sillä paikalla, jossa Antonio nyt istui punoittavana ja pöyheänä osaksi teeskennellen, osaksi todella hilpeänä, opettaja kuvitteli vielä näkevänsä synkän, kokoonkyyristyneen isänmurhaajan ja koetti arvailla mielessään, minkä vaikutuksen tuon poloisen sanat toisen suussa tekivät Ornellaan. Mutta vilkaistuaan tähän hän näki hänen uudelleen kumartuneen ompeluksensa yli, vain ylenkatseellisen suun ympärillä kevyt vastenmielisyyden ilme. Ja kun Ornella huomasi, että häntä pidettiin silmällä, hän peitti tämänkin tunteittensa ulkonaisen ilmauksen vetäytyen täydellisen välinpitämättömyyden kuoreen.

Toisessa kirjeessä puhuttiin ainoastaan käytännöllisistä seikoista, jotka vahvistivat Antonion mainitsemia asioita, Isänmurhaajalla oli vielä työtä Genovan satamassa ja hän hieroi sopimusta ison valtamerihöyryn kokin paikasta: Han odotti Ornellaa, joka huolimatta tilastaan näytti luvanneen matkustaa hänen luokseen mitä pikimmin.

— Oivallista! Antonio huudahti taittaen kokoon molemmat kirjeet ja pistäen ne housuntaskuunsa. Senjälkeen hän seisoi hetken miettien otsa rypyssä. Ulkona ilma oli tyyntynyt, ja huoneen äkillisessä hiljaisuudessa pimeä tuntui painavan kasvojaan ikkunaruutuun ottaakseen osaa tähän vakavaan näytelmään.

Sillä kaikki kävi todella jännittäväksi, kun Antonio äkkiä sanoi mahtipontisesti aivan kuin sotamies, joka on hetkeksi nukahtanut ja vaistomaisesti herää juuri siinä silmänräpäyksessä, jolloin pitää marssia eteenpäin:

— Ja nyt, Ornella, kokoa kamssusi, ja lähtekäämme. Varhain huomisaamuna, hän lisäsi kääntyen opettajan puoleen, Marga lähettää luoksenne palvelijattarensa huolehtimaan siivouksesta ja kaikesta, mitä tarvitsette.

Ornella ei kohottanut päätään, mutta herkesi ompelemasta, neula vielä pistettynä kankaaseen, ja hänen asentonsa muistutti opettajan mielestä kilpikonnaa, joka, kun sitä hätyytetään, pysähtyy paikalleen vetäytyäkseen panssarinsa sisään.

Opettajakin oli ääneti. Hän tunsi, että tuona pimeänä yönä oltiin tultu tienristeykseen, jossa ainoastaan vaisto saattoi pelastaa ihmisen, ja hän odotti, että Ornella sanoisi jotakin, tämä kun oli heistä kolmesta enimmin vaisto-olento. Hän otti neulan kapalositeestä, pisti sen raivokkaasti takaisin kankaaseen ja nosti sitten uhmaten päänsä:

— Minä en tule mukaan.

Mutta Antonio ei menettänyt malttiaan, vaan kääntyi opettajan puoleen:

— Koettakaa te taivuttaa häntä. Luulen, että se on velvollisuutenne.

— Ei kukaan tiedä paremmin, mikä on velvollisuuteni, kuin minä itse. Ornellan pitää jäädä tänne, ja minä kehoitan häntä vuorostaan täyttämään velvollisuutensa.

— Te olette haaveilija ja pysytte aina haaveilijana, anteeksi, että sanon sen kursailematta. Ennenkuin kolme päivää on kulunut, Ornella on tipotiessään, enkä minä, jumaliste, salli lapseni syntyvän kadulla ja että sitä retuutetaan ympäri maailmaa veijarien ja jätkien seurassa.

— Jos hänen on välttämätöntä paeta, hän pakenee siitäkin paikasta, jonne aiot viedä hänet. Sitä hän totisesti ei tee. Tiedän, kenen kanssa olen tekemisissä, ja sanon toistamiseen, että hän heti lapsen synnyttyä saa tehdä, mitä tahtoo. Oletko ymmärtänyt? hän huusi Ornellaan päin kääntyen. Lähde heti paikalla liikkeelle.

Ornella ei hievahtanut paikaltaan, ja hänen silmänsä tuijottivat nyt opettajaan, kuin hänen kohtalonsa olisi riippunut vanhuksesta eikä tuosta toisesta. Mutta opettaja tunsi itsensä jälleen usvien ympäröimäksi ja huomasi Antonion äänenpainossa niin taipumattoman päättäväisyyden, ettei tietänyt, mitä tehdä. Hän turvalitui toistamiseen Ornellan vaistoon, ja vastaten hänen rukoilevaan katseeseensa hän virkkoi tyynesti:

— Ornella, sinun itsesi pitää vapaasti tehdä päätöksesi. En voi enää kauempaa tunkeutua sinun ja Antonion väliin. Lapsi kuuluu teille molemmille, ja kaikki on tehtävä sen pelastumiseksi.

— Tahdon jäädä tänne ainakin muutamaksi päiväksi. En tahdo, että minua noin pakotetaan, Ornella sanoi, mutta Antonio ei antanut hänen jatkaa.

— Mutta minäpä aion pakottaa sinut heti lähtemään kanssani. Tunnen sinut, sen hyvin tiedät, ja asia on heti ratkaistava.

— Entä jollen tahdo lähteä? Jos huudan apua.

— Älä pakota minua menettämään kärsivällisyyttäni! Tiedät, miltä nyrkkini maistuvat.

Näin sanottuaan Antonio lähestyi naista, ikäänkuin paremmin näyttääkseen, kuinka pitkä hän oli, ja muistuttaakseen hänelle valtaansa ja myös koetellakseen häneen jälleen mieskohtaista lumousvoimaansa, mikä yksin saattoi taivuttaa tuon naisen seuraamaan häntä.

Ornella ei hievahtanut eikä muuttanut ilmettään, vaan seisoi tyynenä ja kylmänä, neula ainoana aseena.

Silloin Antonio todellä menetti malttinsa. Hän tarttui näisen olkaan kuin kiveen, jonka aikoi viskata kauas, ja ravisti häntä. Kapalokääre liukui Ornellan sylistä, ja tuossa kaameassa hiljaisuudessa saattoi kuulla hänen tukastaan putoavan hiusneulan rapsahtavan lattiaan.

Opettaja nousi nojaten kättään tuoliin, aivan kuin ennen koulussa palauttaakseen vallattomat oppilaat järjestykseen. Mutta tyyneys ja vakavuus, jota hän koetti säilyttää, katosi hänestä kokonaan, sillä hermostunut vavistus alkoi puistattaa häntä hänen nähdessään Ornellan tekevän vastarintaa Antonion raivokkaalle hyökkäykselle ja tämän kolhivan nyrkillään naisen selkää.

Silloin opettaja meni väliin ja tarttui miehen käsivarteen. Antonio kääntyi äkkiä hämmästyneenä, kuin olisi kokonaan unohtanut opettajan läsnäolon, ja hulmahti punaiseksi raivosta.

— Älkää sekaantuko tähän! hän huudahti ja tuuppasi opettajan kovakouraisesti syrjään. Olette jo vallan liiaksi sekaantunut meidän asioihimme. Nouse! hän sanoi ja kääntyi uudelleen Ornellaan päin, muuten en vastaa teoistani.

Ja kun nainen ei totellut, hän veti taskustaan pienen revolverin ja puristi sitä kädessään kuin avainta.

— Äkkiä Ornella kavahti pystyyn ja arkana kuin peto, jota kesyttäjä uhkaa, hän lähestyi ullakon tikapuita.

Opettaja palasi istumaan lieden ääreen kääntäen kasvonsa tulta kohti. Hän ei enää tahtonut nähdä Antoniota, hän tunsi, että heidän välillään oli kaikki nyt lopussa. Hänen omantuntonsa ongelma oli ratkaistu ja oli rauennut tuhaksi, samoin kuin halot olivat palaneet poroksi pesässä. Ja hänen teki melkein mielensä hymyillä itselleen ajatellessaan pitkällistä kärsimystään. Mutta siitä olisi tullut katkera hymy, sillä sielunsa pohjassa hän tunsi surun painavan entistään raskaampana.

Ylhäällä ullakkohuoneessa Ornella kuului liikkuvan muuttaessaan vaatteita ja kootessaan tavaroitaan, ja sillä aikaa Antonio puki ylleen päällystakkinsa ja lähestyi liettä. Hän sanoi nolona:

— Anteeksi, jos olen ollut ankara. Mutta se oli välttämätöntä. Tahdonpa mainita teille, hän lisäsi hiljaa ja kumartuen opettajan puoleen, että Marga kehoitti minua tähän vapautuakseen naurettavasta ja tuskallisesta asemasta.

— Minun tähteni ei teidän enää tarvitse olla huolissanne, ei "sinun, ei Margan" eikä kenenkään muunkaan! opettaja sanoi tuijottaen järkähtämättä tuleen. En enää tunne ketään teistä.

— Lepytte kyllä ja saatte nähdä, että kaikki vielä kääntyy hyväksi. Minähän vain täytän velvollisuuteni ja kuljen sitä tietä, jonka itse kerran minulle neuvoitte. Muistatteko? Tahdoittehan, etta toimittaisin Ornellan pois talostani ja koko tältä seudulta, jossa perheeni asuu, ja järjestäisin lapsen toimeentulon. Sitä kai tarkoititte, vai kuinka? Enhän siis aiokaan tehdä mitään muuta.

Mutta kun tämä puhe ei tyydyttänyt opettajaa, hän kun ei voinut hyväksyä sitä, Antonio nousi kärsimättömänä ja sanoi:

— Ettekö ymmärrä, että olen poikanne suuremmassa määrin kuin itsekään uskotte? Tiedän kaiken teistä, menneisyydestänne ja siitä siteestä, joka yhdistää meitä. Marga on puhunut minulle siitä, ja nyt meitä on kolme taistelemassa pahaa vastaan, niin että Ola pelastuu rangaistuksesta, joka vielä saattaa olla odottamassa.

Opettaja nosti päätään, ja kun tulen hohde heijastui veripunaisena Antonion vaalealle puvulle, hänen eteensä ilmestyi jälleen näky: kuollut nainen lapsi kohdussaan.

— Ola on nyt pelastettu, hän virkkoi, mutta Ornellan lapsi sitävastoin luultavasti joutuu perikatoon.

Sitten hän ei enää sanonut ainoatakaan sanaa, ei edes Ornellan tullessa ullakolta kädessä mytty, jonka laski pöydälle ottaakseen siihen lisää tavaroita. Ensin hän pisti siihen vanhat jalkineensa, sitten kapalokääreet, joita oli ommellut ja jotka hän noukki permannolta, pudistellen niistä pois pölyn. Sitten hän levollisesti ja välinpitämättömästi katseli ympärilleen nähdäkseen, oliko hän unhottanut jotakin. Hetkeksi hänen silmänsä kohdistuivat kirjokuvaan "Pako Egyptiin", mutta sitten hän painoi alas päänsä, sillä hautoessaan mielessään pakoa isänmurhaajan luo hän oli aikonut viedä tuon seinäkoristeen mukaansa, miksi, sitä hän ei itsekään tiennyt. Ehkä sentähden, että se oli ainoa arvoesine koko talossa.

Hän luuli huomaavansa, että opettaja arvasi hänen ajatuksensa, ja paremmin peittääkseen ne hän kumartui etsimään tukastaan lattialle pudonnutta hiusneulaansa. Tätä kesti vain silmänräpäyksen ajan, mutta kun hän jälleen ojentautui suoraksi, hän näytti aivan toiselta olennolta, kasvot kellertävinä kuin hänen palmikkonsa ja suuret silmät kauhusta laajenneina. Hän kohotti käsivarsiaan asettaakseen paikoilleen neulan, mutta ikäänkuin hän olisi vahingossa pistänyt neulan niskansa läpi hän päästi huudon, joka muistutti sonnin mylvintää sen saadessa nuijasta kuoliniskun.

Miehet luulivat hänen teeskentelevän, mutta samassa hän retkahti tuolille, painoi pään myttyä vasten ja puri tiukasti yhteen hampaansa, jotta ei uudelleen olisi huutanut.

Hetken kuluttua uusi huuto täytti huoneen kauhulla. Se oli omituista ulvontaa, joka kohosi hänen sisimmästään kuin maanalaisesta paikasta, jossa tapahtui jotakin kauheaa. Se huusi apua, mutta oli samalla kirous.

— Ornella! Antonio sanoi pelästyneenä.

Mutta nainen huitoi käsillään kuin ahdistettu lintu torjuen ja uhaten.

— Mene tiehesi, hän huusi ääni käheänä, mene,tiehesi, pahantekijä ja raukka!

Syvää vihaa värähteli hänen äänessään, valitusta, joka oli hänen ensimmäistä huutoaan vihlovampi. Siinä purkautui ilmoille naisen vanha viha miestä kohtaan, joka oli pakottanut hänet synnyttämään ja joka oman hekumansa vuoksi oli runnellut hänen lihaansa ja tehnyt hänen kohdustaan tuskien pesän.

Opettaja oivalsi, mistä tämä johtui ja nousi.

— Nuo ovat synnytystuskia, hän sanoi yksinkertaisesti. Meidän on noudettava kätilö. Nouse, Ornella, ja paneudu pitkäksesi vuoteeseeni!

Hän tarttui naisen käsivarteen ja pakotti tämän nousemaan, ja nojaten opettajaan Ornella sai uutta rohkeutta ja astui muutaman askelen vuodetta kohti.

Mutta sitten hän muutti päätöksensä, tempautui irti opettajan käsistä ja konttasi nelinryömin ylös ullakkoportaita kuin eläin, jöka menee piiloon synnyttämään poikasiaan.

Huolimatta sankarillisista aikeistaan Antoniota ei haluttanut lähteä noutamaan kätilöä; hän ehkä ajatteli, että oman arvokkaisuutensa vuoksi hänen oli parasta varovasti peräytyä.

Proto siis lahetettiin noutamaan kätilöä. Proto oli näppärä kaikessa, ja tämä tehtävä tuntui häntä jonkinverran huvittavankin. Hän aikoi härnäillä kätilöä sanomalla, että oli kysymys hyvin salaperäisestä seikkailusta: ulkomaalainen nainen muka oli salatakseen harha-askeleensa, tullut seudulle synnyttämään. Ja hän myhäili itsekseen kulkiessaan tuulen pieksämän vänhan sateenvarjon turvissa pimeätä lokaista tietä.

Mutta hän palasi hiukan nolona. Kätilö oli avustamassa toisessa synnytyksessä rikkaassa perheessä, ja kun hän oli varsin hyvin ymmärtänyt, kenestä oli kysymys, hän oli kohdellut Protoa kylmästi ja vihamielisesti:

— Saamme nähdä, kun olen päässyt vapaaksi sieltä toisesta paikasta.

— Näyttää siltä, kuin minun täytyisi toimia kätilön sijaisena, opettaja huomautti hilpeästi avattuaan Ornellan mytyn ja otettuaan esille tämän valmiiksi ompelemat kapalot ja pienet paidat. Ja hän koetti muistella, mitä oli lukenut jostakin tieteellisestä kirjasta siitä, kuinka synnytyksessä on meneteltävä.

Proto seurasi kaikkea tarkkaavaisesti. Ornellan harvat vaatekappaleet, hänen kenkänsä ja sukkansa, jotka olivat hajallaan pöydällä, herättivät hänessä melkein loukatun säädyllisyyden tunnetta, mutta myös ahdistusta, ikäänkuin ne olisivat olleet jonkun hukuttautumaan menneen henkilön merenrannalle heittämiä pukineita.

— Täytyy kuitenkin auttaa tuota ihmisparkaa, hän virkkoi. Täytyy antaa hänelle jotakin juotavaa.

— Niin, se lääke on jo valmiina, opettaja huudahti ilkkuen miehen yksinkertaisuutta.

Äkkiä joku kuului naputtavan ovelle. Molemmat riensivät avaamaan toivoen, että tulija olisi kätilö, mutta he eivät voineet olla hymyilemättä nähdessään Gesuinon nolot kasvot. Hän oli ottanut ylleen sadetakin ja painanut päähänsä lakin, ja tuli sietämättömän uteliaisuuden ajamana, mutta myöskin osanottavana tiedustelemaan, millä kannalla asiat olivat. Lyhyellä matkallaan veljesten tuvasta opettajan asunnolle hän oli jo kastunut sateessa läpimäräksi, ja nyt hän vapisi kuin vilusta kohmettunut koira.

— Mitä sinulla on täällä tekemistä? veli sanoi ja koetti estää häntä tulemasta sisään. Mene takaisin kotiin!

Mutta opettaja tahtoi koetella Gesuinonkin hyvää tahtoa, ojensi hänelle perhesateensuojansa ja sanoi:

— Proto lähti noutamaan tuota vietävän kätilöä, mutta tämä ei tahtonut heti tulla; teemme kyllä siitä valituksen, mutta menepä sinä, Gesuino, sillävälin lääkäriin ja pyydä häntä minun puolestani tulemaan tänne. On kyseessä kahden ihmisolennon pelastaminen.

Gesuino otti sateensuojan, avasi sen yhdellä nykäyksellä kynnyksellä, piti sitä edessään kilven tavoin rankkasadetta vastaan ja riensi pois.

— Hän on kuitenkin kiltti, tuo veli parkani, Proto sanoi enemmän itsekseen kuin opettajalle.

* * * * *

Siitä tuli käikille muistorikas yö. Ulkona sade valui virtanaan ja tuntui raivoissaan tahtovan erottaa opettajan asunnon muusta maailmasta ja estää hairahtunutta naista saamasta apua.

Mutta kuta järjettömämmin luonnonvoimat raivosivat, sitä uutterammin miehet ponnistelivat voittaakseen hetken vaikeudet.

Gesuino palasi mukanaan lääkäri, sama, joka aikaisemmin oli hoitanut opettajaa. Ja sittenkuin tuo ystävällinen mies oli käynyt ylhäällä Ornellan luona, hän sanoi, että oli tulossa ennenaikainen synnytys, joka epäilemättä aiheutui rajusta ponnistuksesta tai mielenliikutuksesta. Opettaja ei maininnut mitään Antonion käynnistä.

Vähän päästä opettaja nousi ullakolle. Ornellalla oli vielä vaatteet yllään, ja hän vuoroin loikoi, vuoroin istui matalalla vuoteellaan, joka oli aivan epäjärjestyksessä. Kynttilän valossa, jonka liekki lepatti ja ikäänkuin ojentihe leikittelemään ilman kanssa, hänen tumman hahmonsa ääriviivat kuvastuivat valkoista seinää vastaan; ja istuessaan pää ristissä olevien käsivarsien varassa han näytti vangilta, joka pureskelee kahleitaan.

Ja tuo pieni huone, jonka ikkuna oli kuin luukku, ja jonka pöytänä ja samalla tuolina oli kumollaan oleva laatikko, muistutti todellakin vankikoppia.

Opettaja ei muistanut koskaan nähneensä niin synkkää näkyä. Kattoa pieksävä sade sai hänet ajattelemaan tulivuoren purkausta, joka syöksi laavaa ja tuhkaa pyörteen tulvan yli, ja itse kuolema oli läsnä Ornellan varjon muodossa. Jumalan läsnäolo ja voima ei koskaan ollut ilmennyt hänelle niin vahvana kuin tänä yönä, Jumalan, joka valtikallaan osoittaa rajan, joka erottaa toisistaan ihmisen tahdon ja kyvyn muodostaa kohtaloaan; Jumalan, joka oli hänen käsiinsä jättänyt tämän naisen ja hänen kohdussaan olevan elon hedelmän ja joka pyyhkäisi pois ajan ja paikan rajat, jopa itse kuolemankin ja sai opettajan ajattelemaan, että tämä tässä oli sama nainen, jonka kuolemaan hän oli syypää.

Lääkäri oli poistunut selitettyään, että synnytys tapahtuisi päivän koittaessa ja että hän itse ottaisi toimekseen pakottaa kätilön täyttämään velvollisuutensa.

Tunnit kuluivat. Molemmat veljet olivat vuoroin opettajan luona. Ei kukaan puhunut sanaakaan, kaikki oli hiljaista, kuin olisi valvottu vainajan, eikä lapsensynnyttäjän vuoteen ääressä.

Veljekset olivat toisilleen kateellisia, ei niinkään naisen vuoksi kuin siksi, että he kilpailivat siitä, kumpi saisi auttaa opettajaa. Kun Gesuino, joka huolimatta murinastaan ja raivonpuuskistaan oli veljeksistä heikompi, astui sisään, syntyi kynnyksellä äänetön riita. Proto katseli häntä uhaten ja tuuppi häntä ulos, ja ainoastaan siksi, että huomasi opettajan pitävän heitä silmällä, hän ei ajanut veljeään pois.

Gesuino astui voitonriemuissaan huoneeseen, ja Proto lähti raivostuneena tiehensä päättäen olla tulematta takaisin.

Päivän koitteessa sade taukosi. Ja äkkiä seuraavan hiljaisuuden aikana ensimmäinen kukonlaulu tuntui julistavan, että salaperäinen olento pian saapuisi kaukaa tuomaan rauhaa tuohon koettelemusten ahdistamaan taloon.

Ornella oli vaipunut uneen. Opettaja peitti hänet päällystakillaan ja asetti uuden kynttilän jalkaan, josta edellinen oli palanut loppuun, jättäen jälkeensä kimpun valkoisia kyyneliä. Uusi kynttilä paloi rauhallisella lempeällä liekillä ja alkoi lepattaa vasta toisen kukonlaulun auringonsäteen tavoin tunkiessa sisään pienestä ullakkoikkunasta.

Opettaja laskeutui jälleen huoneeseensa keittämään kahvia ja näki Gesuinon torkkuvan lieden ääressä kuin koira, joka nukkuessaankin kuuntelee.

Opettajakin kuunteli. Hänestä tuntui siltä, kuin hän ei olisi ollut uninen ja kuin hän vastoin tahtoaan olisi nukkunut kauan. Ja syvän hiljaisuuden vallitessa hän kuuli ulkoa heikkoa kahinaa, kuin yö ja pimeys olisi rakoillut päästääkseen valon esille ja kuin kaikki myrskyn maahan painamat esineet olisivat taas värähdellen kohonneet ylös ja maata peittävän harson alta pensaat, rannan kaislikko ja sienten sateenvarjot olisivat pistäneet esiin kuin vuorten huiput vedenpaisumuksen jälkeen.

Se tunne, että hän itse oli pelastunut vedenpaisumuksesta ja että hän oli lisäksi kuin Noak pelastanut arkkiinsa uuden ihmiskunnan siemenen, ei enää haihtunut opettajan mielestä. Ja hän kuvitteli yhä ajelehtivansa merellä, joka oli todellista merta kauheampi. Mutta toivo päästä valkamaan oli niin elavä, ettei hän enää tuntenut edes tarvetta toistaa tuota vanhaa laulua meripojasta, joka huutaa avuksi Herraa. Sillä Herra oli läsnä, oli hänen omassatunnossaan ja hänen vahvuudessaan ja ennenkaikkea hänen voitontahdossaan.

* * * * *

Kukon kolmannesti laulaessa pieni kätilö saapui ajaen hiljaa polkupyörällä.

Hän oli pienikokoinen ja hyvin nuori, ja häntä olisi voinut luulla tytöksi, ellei uurteinen otsa ja sinisten kehien ympäröimät väsyneet tummat silmät olisi puhuneet selvää kieltään valvottujen öiden rasituksista.

Asettaessaan pyöränsä oven pieleen hän loi epäluuloisen katseen oveen ja luuli ensin joutuneensa pilan esineeksi. Mutta sitten hän huomasi ullakolle johtavat tikapuut, riisui vaippansa, jonka alta tuli näkyviin hänen synnytyksissä käyttämänsä valkoinen mekko, ja kiipesi ullakolle ketterästi kuin orava.

Opettajan teki mieli seurata häntä sinne. Tuo pieni vaitelias nainen, joka oli saapunut kuin valkoinen mustasiipinen lintu, tuntui hänestä arvoitukselliselta, mutta herätti hänet samalla todellisuuteen.

Hän kuuli, miten nainen herätti Ornellan hänen vaarallisesta horroksestaan ja kovalla rämeällä äänellä käski hänen riisuutua ja paneutua vuoteeseen. Sitten hän pisti päänsä esiin ullakon aukosta ja komensi:

— Kuumaa vettä, mutta joutuin!

Opettaja aikoi panna padan hellalle, mutta Gesuino oli ketterämpi. Hän puhalsi tulen leimuamaan, ja vitjoista riippuvaan koukkuun hän ripusti kuparikattilan, joka oli täynnä vettä.

— Teemme tästä oivan puuron, hän sanoi kovin ylpeänä ja mielissään sukkelasta päähänpistostaan.

Opettajakin hymyili rohkaistuneena. Ja saadakseen tekosyyn mennä ullakkohuoneeseen hän päätti viedä kätilölle kupin kuumaa kahvia ja runsaasti sokeria.

* * * * *

Lapsi syntyi päivännousun aikana. Aurinko loi juuri ensi säteitään ullakonikkunasta, joka kimmelsi kuin kristalli.

— Se on poika, kätilö ilmoitti. Ja kun pienokainen, joka oli ollut vähällä tukehtua syntyessään, se kun oli kuin iso, ja loikoi siinä parkumatta iho verettömänä ja sinertävänä, näyttäen murhatun läpsen ruumiilta, kätilö tarttui sen jalkoihin, niin että pää oli alaspäin, ja antoi sille ylenkatseellisesti läimäyksen, ikäänkuin se jo olisi tehnyt pahan teon.

Silloin parahdus kaikui hiljaisessa talossa. Lapsi heräsi eloon.

Nopealla käsien liikkeellä, kuin olisi leikitellyt nukella, kätilö käänsi pienokaisen pään taas ylöspäin, kääri sen lämpimiin kapaloihin ja laski sen opettajan käsivarsille.

— Tämä on valmis. Nyt käymme käsiksi äitiin.

Hoidettuaan äitiä ja asetettuaan hänelle siteen kätilö kääntyi katsomaan, missä lapsi oli, ja näki silloin, ettei opettaja ollut hievahtanut tuumaakaan siitä paikasta, jossa oli seisonut saadessaan pojan käsivarsilleen. Ehkä hän ei edes ollut rohjennut hengittää seisoessaan siinä hämmästyksen ja levottomuuden kuvastuessa kasvoillaan ja lujasti pidellen tuota myttyä, josta inhimillisen olennon huudot ja valitukset kohosivat ilmoille.

Gesuino oli asettanut vielä toisen padallisen vettä kiehumaan, vaikka sitä ei enää olisi tarvittu. Proto palasi mukanaan mytty, jota hän koetti piilottaa.

— Mene sinä kotiin ja tee mitä tarvitaan, hän komensi veljeään vihaisella äänellä. Hämmästyksekseen hän näki, että Gesuino viittasi peukalollaan ullakolle päin osoittaen, että veljen tuli vaieta. Sitten hän lähti.

Proto jäi huoneeseen levottomana ja uteliaana kuvitellen mielessään, että kaikki oli samalla kannalla kuin edellisenä iltana.

Eihän mitään tosiasiassa ollut muuttunut. Kätilö oli mennyt, ja syvä hiljaisuus vallitsi huoneessa ja ullakolla. Ainoa, mikä oudoksutti, oli, että opettaja ja Ornella tuntuivat lähteneen pois, ja ainoa, mikä talossa eli, oli tuli ja sen yläpuolella pata, jossa vesi hurjasti kiehui ja porehti.

Mutta Proto ei ollut mies, joka vähästä hämmästyi. Hän laski myttynsä pöydälle, ja kun vesi padassa kiehui, hänen mielestään oli sopivaa käyttää sitä. Hän veti siis esiin mytystä kynityn kanan, jonka pää oli käännetty jalkojen väliin, ja tutkittuaan, että vesi padassa oli puhdasta, hän pisti kanan siihen.

Ja hän istuutui odottamaan. Ylhäällä oli kaikki edelleen hiljaista. Proto rohkaisi mielensä, kiipesi ullakolle ja näki siellä Ornellan nukkuvan liikkumattomana kuin kuva ja opettajan istuvan laatikolla päällystakki levällään polvilla ja sen alla jotakin, jonka hän näytti pelkäävän pudottavansa tai särkevänsä. Ja pyöreä taivaansininen ikkuna-aukko näytti isolta silmältä, jonka keskellä loisti auringon terä.

Huomatessaan Proton opettaja kehoitti häntä päännyökkäyksellä poistumaan, jotta ei olisi häirinnyt Ornellan unta, ja nosti päällystakin lievettä. Hän pelkäsi koko ajan, että lapsi tukehtuisi, eikä voinut laskea pienokaista äidin jo muutoinkin liian ahtaaseen vuoteeseen. Ja alas hän ei tahtonut sitä viedä.

Odottaessaan kätilön paluuta varmana siitä, että Proto valvoisi taloa, hän vaipui ajatuksiinsa.

Kätilö oli ottanut tehtäväkseen ilmoittaa pormestarille lapsen syntymän, ja tässäkin suhteessa opettaja siis saattoi olla huoleti. Ornellan mytystä hän oli löytänyt tarpeeksi rahaa suorittaakseen tärkeimmät kulut. Hänen ainoa toivomuksensa oli, ettei Antonio palaisi, mutta silti hänen poissaolonsa harmitti häntä kaiken eilisiltaisen kerskailun ja loruilemisen perästä. Mutta mitä se haittasi? Tapahtukoon Jumalan tahto! Ja hän tunsi nyt sisimmässään tavatonta voimaa, joka antoi hänelle rohkeutta puolustaa hinnasta mistä tahansa lasta, jonka kohtalo oli uskonut hänen haltuunsa.

Hän tunsi syvää sääliä Ornellaakin kohtaan, joka nukkui suu puoleksi avoimena kuin uinaileva lapsi, kalpeana ja ilman muuta pielusta kuin kokoonkäärityt palmikkonsa. Hänen mielestään tuo nainen oli vuodattamansa veren ja kärsimiensä tuskien kautta vapautunut ja puhdistunut pahasta, ja hän lepäsi siinä kuin vahakuva, jota mielin määrin saattoi muovailla. Ornella oli päässyt raskaasta hengityksestäänkin. Ja otsassa ja nenässä oli jotakin lapsesta muistuttavaa.

Ja äkkiä, tietämättä miten, hän mielikuvituksessaan siirtyy takaisin pieneen kyläkouluunsa. Viisi köyhää tenavaa, kaikki rumia ja röyhkeitä, istuu penkillä ja tuijottaa häneen pilkallisesti.

— Nyt, kun koulumestari, herra Giuseppe, ei voi nähdä meitä, — pienin ja häijyin heistä virkkoi, voimme leikkiä lapsenlikkaa tuon kaljun kakaran kanssa.

Toiset nauraa hohottavat; muuan varakkaan kodin hyvin kasvatettu poika nousee ja alkaa virnistellä kauheasti:

— Enkö minäkin saa maitoa, herra opettaja?

Koko luokka alkaa hillittömästi nauraa ja virnistellä. Yksi nulikoista viskaa opettajän selkään tammen terhoja ja mädänneitä oliiveja tähdäten enemmän lapseen kuin opettajaan. Tämä koettaa nousta, mutta ei voi eikä tahdokaan, ja koettaa eteenpäin ojennetuin kasivarsin suojella pientä ahdistettua olentoa.

— Tämäkin on rangaistus, kun en rakastanut lapsia, hän ajattelee.

Äkkiä joku kiipeää tikapuita; ullakkoaukossa näkyy Olan kaunis pää mustine kutreineen ja tummine kullanhohteisine silmineen. Opettaja tuntee punastuvansa ja koettaa piilottaa lapsen paremmin, mutta Ola tietää kaiken, hypähtää keskelle ullakkohuonetta ja sanoo:

— Anna minulle keppi, että voin puolustaa pikkuveljeä noilta marakateilta.

Nyt pojat ovat kadonneet, ja koulun asemesta näkyy edessä meri levottomine aaltoineen. Pojat ovat kadonneet mutta minne? Hänestä tuntuu, kuin he kaikki olisivat hypänneet hänen päällystakkinsa poimuihin. Ja tämä painaa häntä ja on solumaisillaan alas hänen polviltaan, ja lapsi pyörähtää siitä permannolle murskautuneena pieniksi kelmeiksi ja verisiksi palasiksi.

Opettaja herää pelästyneenä unen horroksestaan ja kohottaa päällystakin lievettä nähdäkseen, onko lapsi vielä siinä vahingoittumattomana. Siinä se yhä vielä oli, iso pää punertavan myssyn ympäröimänä. Silmät olivat auki ilmeettöminä, ja ne ja pienet kiiltävät kasvot, joiden iho näytti kuoritulta ja korvatulta toisella iholla, muistuttivat omituisesti Olan nukkea.

* * * * *

Antonio palasi. Housunlahkeet korkeiden saapasvarsien sisässä ja ruoska kädessä hän oli kuin ratsutaituri, joka hankkiutuu lähtemään vaarallisiin kilpailuihin. Hän ilmoitti, että hänen oli pakko matkustaa asioitaan hoitamaan, mutta toisestakin syystä, jonka hän uskoi ainoastaan opettajalle.

— Koetan löytää jonkin paikan, minne voin sijoittaa Ornellan ja lapsen, niinpiankuin heidät voi siirtää. Tässä on siihen asti…

Hän tarjosi rahoja, ja opettaja epäröi, ottaisiko niitä vastaan. Hän otti ne kuitenkin ja asetti ne syrjään tahtoen osoittaa, ettei aikonut käyttää toisen rahoja omiin tarpeisiinsa.

Antonio tahtoi nähdä Ornellan ja lapsen. Kätilö, joka oli uudelleen käynyt talossa, oli järjestänyt siten, että molemmat voivat nukkua vieretysten vuoteessa, niin että äiti saattoi imettää lasta.

Kun Antonio tuli ylös ullakkohuoneeseen, Ornella lepäsi puoleksi kyljellään ja antoi lapselle rintaa, ja näytti siltä kuin äiti ja lapsi olisivat ruumiillisesti olleet yksi ainoa olento. Ornellasta tuntui, kuin tuo pieni pehmeä suu, joka imi niin uutterasti, että oikein teki kipeää, mutta silti samalla tuotti hänelle hekumaa, ei koskaan enää voisi erota hänestä. Ja hän tunsi, että jos joku koettaisi riistää lasta hänen rinnoiltaan, hän silloin silmänräpäyksessä muuttuisi raivoisaksi pedoksi.

Kun Antonio kumartui vuoteen yli ja Ornella muisti miehen pahat aikeet, hänen silmänsä hehkuivat vihasta.

Mutta Antonion tarkoituksena ei ollut panna toimeen tuntehikkaita kohtauksia, hänen välinpitämättömyytensä äidin ja läpsen suhteen pisti selvästi esiin hänen äkäisistä kasvoistaan. Ainoa, mista hän sinä hetkenä välitti, oli se, ettei opettaja vain pitäisi häntä kitsaana ja velvollisuutensa unhottaneena miehenä, ja heidän laskeuduttuaan takaisin huoneeseen, josta Proto oli hienotunteisesti poistunut, Antonio tahtoi antaa opettajalle lisää rahoja.

— Ei, ei, opettaja sanoi torjuen ja työnsi paheksuen pois rahoja ojentavan kädenkin. Riittää jo!

Tämä riittää merkitsi muutakin.

Antonio ymmärsi sen hyvin, mutta sanoi kuitenkin:

— Palaan muutoin parin kolmen päivän kuluttua; silloin varmaankin olen löytänyt heille sopivan paikan, ja jos Ornella silloin jo on päässyt jalkeille, niin kaikki on selvää.

Opettaja ei vastannut, ja Antonion mentyä tiehensä hänen mieleensä muistui, miten hän oli viimeisen kerran nähnyt tämän, ennenkuin hän poikasena karkasi kotoaan.

— Hetkeä aikaisemmin hän oli syönyt leipääni ja juonut viiniäni ja meni sitten matkoihinsa luomatta minuun edes säälin katsetta. Mutta onhan aivan oikein, että asiat ovat näin. Niin hän ajatteli ja meni ylös Ornellan luo.

Opettaja huomasi, että Ornellan kasvot punoittivat, että hän oli kiihoittunut ja että hänen silmänsä näyttivät säikkyneiltä.

— Mitä Antonio sanoi teille? hän kysyi lujalla ja epäluuloisella äänellä.

— Ei hän sanonut mitään.

— Kyllä hän varmaankin sanoi. Tunnen hänen tuumansa: hän tahtoo tappaa lapsen.

Olet mieletön, Ornella, kuinka tuollainen voi pälkähtää päähäsikään?

— Niin se on, saattepa nähdä. Tahtoihan hän tappaa minut eilisiltana ja minun kanssani lapsen! Ja ensi kerralla…

— Vaiti! Vaiti! Älä kiihoitu, älä haudo mielessäsi joutavia. Se voi ehdyttää maitosi.

Mutta Ornella ei tyyntynyt, pelästynyt kun oli kuin lintu, joka on nähnyt haukan lentävän ohi.

— Saattepa nähdä, saattepa nähdä! Hän tahtoi viedä minut pois saadakseen sitten lapsen katoamaan. Ja sen hän tekeekin, jos…

— Jos?

— Jollen minä pakene. Senkin tähden tahdoin matkustaa Bianchin kanssa.
Hän on tuhat kertaa parempi kuin tämä murhamies.

— Ornella! opettaja sanoi masentuneena ja surullisena. Älä lausu niin rumia sanoja — poikasi kuulee nyt puheesi.

Ornella katseli poikaa, ikäänkuin se olisi todella kuunnellut ja ymmärtänyt, ja hänen huulensa menivät lerpalleen. Naytti siltä kuin hän herahtaisi itkuun.

Rauhoittaakseen häntä opettaja laski toisen kätensä hänen otsalleen ja lausui, melkein huomaamattaan, omituisia sanoja.

Ne olivat ne Raamatun säkeet, joissa puhutaan Herodeksen vainoista:

"…katso, Herran enkeli ilmestyi Joosefille unessa ja sanoi: 'Nouse, ota lapsi ja hänen äitinsä mukaasi ja pakene Egyptiin ja ole siellä siihen asti, kunnes sanon sinulle; sillä Herodes aikoo etsiä lasta surmatakseen sen'.

"Niin hän nousi, otti yöllä lapsen ja hänen äitinsä ja lähti Egyptiin".

Ornella ymmärsi täysin, mitä opettaja tarkoitti, ja niinkuin pelästynyt lintu, joka löytää tyyssijan, mihin kätkeytyä, hän rauhoittui ja antoi lapselle rintaa.

* * * * *

Tänä aikana Gesuino osoittautui kaikkein hyödyllisimmäksi.

Hän pesi vastasyntyneen vaatteet, suoritti kaikki askareet talossa ja, jottei näyttäisi veljeään huonommalta, hänkin toi lahjan: kelpo silavankimpaleen. — Tämän paistan omalla tavallani, niin että Ornella nuoleskelee huuliaan vielä jäljestäpäinkin!

— Luulen, että on liian aikaista antaa hänen syödä silavaa, opettaja huomautti hyväntahtoisesti, mutta jotta Gesuino ei tuntisi itseään loukatuksi, hän lisäsi: Syökäämme sen sijaan me kolme tänä iltana yhdessä pieni juhla-ateria.

Niin kävikin. Illan suussa Proto kävi ostamassa viiniä, juuri sitä lajia, josta hän niin piti. Ja useita vuosia pidättäytynyt isäntäkin joi viiniä huuhdellakseen alas silavan, joka todella oli herkullista rosmariinilla ja laakerinlehdillä höystettynä. Ja tietysti viini kihahti hänelle päähän. Mutta se oli tahallista päihtymystä, ja hanestä tuntui kuin hän olisi mennyt kävelemään yhdessä sielunsa kanssa kauniina kesäaamuna, sallien sen liihoitella sinne tänne kuin perhosten merenrantaniityillä, silti pitäen sitä silmällä, ettei sille tapahtunut vahinkoa.

Hän hillitsi halunsa kertoa veljeksille tulevaisuudentuumistaan. Muutoin eivät nämäkään sinä iltana puhuneet paljoa, jotta eivät olisi häirinneet Ornellaa. Pieni hälinä syntyi kätilön saapuessa, ja kun tämä oli hoidellut äidin ja lapsen yökuntoon, opettaja virkkoi:

— Juokaa kanssamme lasi viiniä!

Eikä pikku naista tarvinnut kauan pyytää.

— Minulla on työtä tänä yönä, enkä tahdo, eikä minun sovikaan huumata itseäni, hän virkkoi karkealla äänellään, mutta kaatoi silti viinin kurkkuunsa yhdellä siemauksella, ikäänkuin olisi heittänyt sen ulos ikkunasta.

— Lasi minunkin puolestani, Proto sanoi kohteliaasti, nousi ja ojensi hänelle täyden lasin.

— No, olkoon menneeksi, nainen vastasi ja otti lasin pieniin käsiinsä, kuin olisi tahtonut lämmittää niitä tai viiniä:

— Se voi vakavasti vahingoittaa minua.

Silloin Gesuino kohotti kiharaista päätään, jonka varjo liikkui seinällä kuin okaisen pensaan varjo ja lausui mielipiteensä:

— Jotta viini ei tuottaisi vahinkoa, täytyy juoda sitä kolme lasia.

— Nimeen Isän, Pojan ja Pyhän Hengen.

— Amen, Gesuino virkkoi ja täytti niinikään lasin. Jollette juo, loukkaatte minua.

— Tiedättekö, opettaja ehätti sanomaan väliin, levottomana kätilön varmasta esiintymisestä; jottei viinistä olisi haittaa, pitää hiukan haukata ruokaa. Istukaahan pöytään.

— Minulla on työtä, johan sen sanoin! nainen huudahti.

Mutta Proto nousi, painoi häntä olkapäistä ja pakotti hänet istuutumaan. Opettaja asetti hänen eteensä silavaviipaleen, leipää ja suolaa. Ja tyttö viipyi talossa myöhäiseen yöhön.

He puhuivat hiljaisella äänellä, ja kätilö kertoi juttuja seudun perheistä, mainiten karkeita yksityisseikkoja, jotka eivät jääneet ollenkaan huonommiksi Ornellan puheita hänen pahimmilta ajoiltaan. Jos olisi istuttu pimeässä, olisi voinut luulla kätilöä mitä pahimmaksi miehenretkaleeksi. Ja kuitenkaan ei opettaja, eipä itse Gesuinokaan, joka munkki Zappatan tavoin vaati toisilta, mitä ei itse tehnyt, ainoastaan suvainnut tytön puheita, vaan he kuuntelivat niitä tuntien jonkinlaista säädytöntä mielihyvääkin.

Proto sitävastoin hermostui, ja tehdäkseen lopun näistä rumista jutuista hän itse alkoi kertoä erästä omaa tarinaansa:

— Syrjäisellä seudulla.oli kerran rovasti, joka oli kyllästynyt yksinäisyyteensä. Eräänä iltana hän senvuoksi lähetti palvelijansa vaunuillä pyytämään lääkäriä luokseen, hän kun muka oli sairas. Tohtori, jonka kanssa he muutoin olivat ystävykset ja juomaveikot, tulee ja kysyy: "No, kuinkas hurisee? Mikä veljeä vaivaa?"

"Voi, voi", rovasti valittaa, "olenpa kuoleman kielissä. Minulla on kauhea särky tässä päälaessa, kamala kolotus tässä kyynärpäässä, jopa varpaissakin. Ja kun yöllä sammutan tulen, en näe yhtään mitään." "Sinä veijari!" lääkäri huutaa. Mutta silti hän jää rovastin luo päivälliselle, ja puoliyöhön saakka he istuivat pelaten korttia ja ryypiskellen.

Kaikki nauroivat, vaikka opettaja muisteli kuulleensa tuon jutun jo muutaman kerran aikaisemminkin.

Kätilön mentyä opettaja nousi ullakolle katsomaan, olivatko heidän lorunsa häirinneet Ornellaa. Tämä lepäsi vuoteessa silmät auki, sillä yöllä hän koetti olla nukkumatta, peläten voivansa tukahduttaa pienokaisen.

— Olemme juhlineet sen syntymää, opettaja mutisi kumartuen vuoteen yli, joka tuoksahti oljille ja maidolle kuin seimi. Nuo kiltit veljekset olivat tuoneet lahjoja.

— Miksi ette anna heidän nähdä lasta? Ornella kysyi väsyneellä ja uneliaalla äänellä, joka muistutti Margan ääntä. Se on niin kaunis ja osaa jo hymyillä. Se on niin iso ja kaunis, hän toisti itsetietoisesti.

— Huomenna.

— Miksi ei nyt heti? Yöllä se on vielä kauniimpi, äiti intti hyväillen kädellään lapsen ruumista, joka oli lämmin ja kostea maidosta.

Opettaja on vielä lievässä huumaustilassa, joka saa hänet pitämään kaikkea helppona ja kauniina. Hän menee sentähden ullakon aukolle ja huutaa veljeksille:

— Ornella tahtoo näyttää teille lapsen.

Ja Gesuino kiipeää sukkelaan tikapuita, Proto seuraa varovammin, ja veljekset tulevat vuoteen ääreen katselemaan palleroista.

— Se on kaunis, totisesti kaunis.

— Se painaa ainakin viisi kiloa, Proto huomautti; on kuin lihava porsas.

Vertäus ei loukkaa, se päinvastoin mairittelee Ornellaa. Ja heidän seisoessaan siinä vuoteen ääressä, joka hajahtaa oljille ja maidolle, opettaja kuvittelee, että hän itse ja veljekset ovat Itämaan tietäjät pyhän lapsen ympärillä.

* * * * *

Kolmantena päivänä lapsen syntymästä Ornella selitti tahtovansa nousta jalkeille. Hän tunsi jälleen voivansa hyvin ja olevansa vahvempi, kun nyt saattoi liikkua entistään vapaammin.

— Minun täytyy poistua pariksi tunniksi, ja on parempi, että olet vuoteessa, jos Antonio sattuisi tulemaan, opettaja sanoi.

Ornella ymmärsi heti, eikä niskoitellut. Tuntui siltä, kuin hänen älynsä ihmeellisesti olisi kehittynyt lapsen syntymisen jälkeen.

Opettaja pyysi Gesuinoa pitämään taloa silmällä hänen poissaollessaan. Gesuino asettui opettajan huoneeseen; hän oli tuonut mukanaan pienen rikkonaisen saviastian, jonka hän aikoi korjata neulalla, metallilangalla ja kitillä.

Opettaja ei ollut koskaan ollut taikauskoinen, mutta nähdessään tuon astian haljenneen kahtia ja huomatessaan sen olevan sisästä vihreä ja ulkoa punainen ja kuultuaan Gesuinon aikovan korjata sen, hän ajatteli:

— Jos hänen on minun tullessani takaisin onnistunut korjata se, silloin minunkin asiani menestyvät.

Ja hän lähti lähikylään, jossa tuomari asui, ilmoittamaan luopuvansa takavarikoidun talon vartian toimesta. Hän kulki jalan pitkin rannikkoa.

Ilma oli taas muuttunut kauniiksi. Oli pakkanen mutta se oli kuivaa, ja kirkkaan sinitaivaan alla meri tuntui vavahtelevan ilosta, kun se oli saanut takaisin kuulakkuutensa ja hohteensa menneiltä selkeiltä päiviltä. Hiekka oli koskemattomana, ja hänestä tuntui melkein rikolliselta tallata sitä jalkineillaan. Ola palasi välistä rajusti hänen mieleensä, aivan kuin tyttösen pieni raikas vilkas olemus olisi kavahtanut hänen kaulaansa. Mutta hän karkoitti tämän muiston, kuin sekin olisi ollut rikollinen.

Tie oli nyt toisenlainen, tarkoin viitoitettu ja vailla pieniä virkistäviä lepopaikkoja. Se oli pitkä, pitkä kuin hänen jäljellä oleva elämänsä; hänen täytyi siis kiiruhtaa. Ja hän riensikin eteenpäin. Kauempana hymyilevä kirkas maisema näytti tulevan vastaan auttamaan häntä, Hänen jalkojensa alla kävi hieta kovemmaksi, ja koko harmaa, kullanhohteinen ranta tuntui leveältä meren sinikenttää kiertävältä tieltä.

Opettaja palasi junassa ja toi Ornellalle pussillisen keksejä.
Gesuino oli vielä talossa ja lakaisi rakennuksen edustaa.

— Saviastia? opettaja kysyi.

— Se särkyi uudelleen, Gesuino vastasi, mutta hänen silmänsä kiilsivät veitikkamaisesti.

Saviastia oli sisällä pöydällä, eheänä ja puhtaana kuin olisi vastikään tullut myymälästä. Ja opettaja hääri sen ympärillä uteliaana luullen kaikkea pilaksi. Sitten hän nauroi kuin lapsi.

— Se on taitavasti korjattu! hän huudahti riisuen nuorekkaan reippaasti päällystakkinsa. Eikö täällä oie käynyt ketään?

— Ei ketään muita kuin tuo vietävän kätilö. Hän oli vähällä antaa minulle korvatillikan, kun ei minulla heti ollut kuumaa vettä. Mutta hän on ketterä ja taitava ihminen; kädenkäänteessä hän oli suorittanut työnsä.

— Oletko vienyt Ornellalle ruokaa?

Gesuino hiukan epäröi, ennenkuin vastasi. Mutta hän oli rehellinen mies, eikä mielellään valehdellut.

— Tahdoin antaa tytölle kupin lihalientä, niinkuin määräsitte, mutta hän alkoi haukotella ja virnistellä. Hän sanoi: "Minun on nälkä, varsinkin kun tuo iilimato imee vertani". Ja hän rehki niin kauan, ettei minun lopulta auttanut muu kuin antaa hänelle leipää ja viipale silavaa.

— Toivottavasti se ei tee hänelle pahaa, opettaja sanoi huolestuneena ja meni Ornellan luo odottaen, että tämä heti osoittaisi kiitollisuuttaan. Ornella istui jo vuoteessa haukotellen niin, että hänen täytyi hieroa poskiaan. Nähdessään keksit hän virkkoi.

— Tuo on sopivaa ruokaa pojalle; minä tahdon makarooneja ja papuja.

Ruokahalusta, jota opettaja tyydytti kevyemmällä ruoalla kuin mitä Ornella halusi, oli hyvät seuraukset. Neljäntenä päivänä Ornella nousi vuoteesta, suki tukkansa ja huusi kivusta, kun hänen hiuksensa olivat niin sotkeutuneet. Sitten hän meni alakertaan ja otti jälleen talon ohjat käsiinsä. Mutta tämäntästä hän pysähtyi kuuntelemaan, ja luullessaan kuulevansa tuttuja askelia ulkoa hän pakeni ullakolle piiloon ja puolustamaan lasta.

Hänen vihansa Antoniota kohtaan sai hänet liioittelemaan vaaraa. Mutta hänellä oli se tunne, että Antonio todella oli laukaissut revolverin häntä ja silloin vielä syntymätönta lasta kohti; säikähdys piili vielä hänen veressään, eikä hän kyennyt harkitsemaan asiaa järkevästi voittaakseen sen.

Viidennen päivän iltana, kun Antoniota ei vieläkään näkynyt, Proto tuli kertomaan uutisen, että isänmurhaaja Adelmo Bianchi oli otettu kiinni Genovassa juuri kun hänen piti nousta Amerikkaan lähtevään laivaan.

Ornella oli kuulevinaan uutisen välinpitämättömänä, mutta Proton mentyä hän sanoi kiivaasti:

— Tietysti Antonio, joka on urkkinut, ja…

Opettaja keskeytti hänet niin äkäisenä, ettei Ornella ollut koskaan nähnyt häntä sellaisena:

— Kiellän sinua noin pahasti parjaamasta Antoniota, ymmärrätkö?

Ja seuraavana päivänä saatiinkin kuulla, että asia oli aivan toisin:
Adelmo Bianchi oli vapaaehtoisesti ilmoittautunut poliisille.

— Ehkä hän oli kuullut, että minulle oli syntynyt lapsi ja etten voisikaan matkustaa hänen luokseen, Ornella virkkoi teeskentelemättä.

Ja tyytyen hänen alistumiseensa opettaja katsoi parhaaksi jättää hänet harhaluuloonsa. Mutta Proto oli jo kertonut Ornellalle, että Bianchi oli antautunut sentähden, että hänen veljensä oli vankilassa uhannut hirttäytyä, jos kuulustelua vielä siirrettäisiin tuonnemmaksi.

* * * * *

Tämä kamalan näytelmän jälkinäytös ja samana päivänä sattunut yksinkertainen tapaus vahvistivat opettajassa sitä vakaumusta, että kaikki oli Jumalan sallimusta.

Se henkilö, jolle opettaja oli myönyt talonsa asettaen ehdoksi, että saisi ostaa sen takaisin, oli äskettäin kuollut, ja vainajan poika kirjoitti, ettei perheellä ollut mitään sopimusta vastaan. Mutta talon entisen omistajan oli välttämättömästi tultava paikalle, jotta luovutus saattoi tapahtua laillista tietä.

Vanhus näytti kirjeen Ornellalle.

— Luovutuksen olisi voinut suorittaa valtakirjan avulla, opettaja sanoi, ottaen takaisin kirjeen ja katsellen sitä, jottei hänen olisi tarvinnut katsoa naiseen. Mutta se tulee liian kalliiksi. Aion itse matkustaa sinne, ja olen jo järjestänyt niin, että tuomari niin pian kuin suinkin lähettää tänne toisen vartian. Heti kun tämä on saapunut, luovutan huvilan hänen huostaansa ja lähden matkaan.

— Entä minä ja lapsi?

Opettaja katsahti häneen vielä hiukan epäröiden.

— Jos tahdot lapsesi kanssa tulla mukaan, matkustamme yhdessä.

— Eikö se aina ole ollut tarkoituksenne? Ornella kysyi tyytymättömänä.

— Totta kai! Kuulehan, Ornella. Sinä matkustat kanssani ja saat olla, mikä tahdot. Mutta muista, että pidän lasta omana poikanani. Saavuttuamme perille järjestän kaiken. Annamme kastaa lapsen ja tunnustamme sen omaksi pojaksemme. Ja hänen täytyy saada kasvaa siinä vakaumuksessa, että hän todella on minun poikani. Teen edelleen työtä teidän hyväksenne; tunnen, että minulla on siihen voimia. Vielä yksi seikka: meidän täytyy lähteä taältä salaa välttääksemme ihmisten uteliaisuutta. Nousemme junaan ensi asemalta. Onko sinusta hyvin näin?

— Kaikki on hyvin, Ornella vastasi.

Sen enempaä he eivät puhuneet asiasta.

Opettaja päätti olla mainitsematta mitään veljeksille hänen ja Ornellan matkasta. He ehkä pitäisivät häntä kiittämättömänä, mutta ken tahtoo pitää jotakin salassa, sen tulee kaikkein ensiksi kätkeä salaisuus omaan sydämeensä.

Asianhaarat näyttivät erikoisesti suosivan matkalle aikovia. Uusi vartia ja hänen seurassaan tuomioistuimen lähetti, jonka opettaja tunsi ennestään, saapuivat eräänä iltana, jolloin veljekset Proto ja Gesuino olivat poissa kotoa.

Kaikki oli valmiina matkaa varten; ja kun huvila ja vartian asunto oli luovutettu uuden miehen huostaan, ei opettajalla ollut muuta tehtävää kuin lähteä.

Hän oli sullonut omat ja Ornellan tavarat niihin kahteen matkalaukkuun, jotka hän oli tuonut mukanaan. Hän otti seinältä gobeliinin Pako Egyptiin ja kääri sen silkkipaperiin. Kun hän ja Ornella, joka kantoi lasta villahuiviin verhottuna, kulkivat veljesten asunnon ohi, opettaja heitti käärön sisälle särkyneestä ikkunaruudusta.

Miehet tunsivat lahjan arvon, ja varmaankin he ymmärsivät sen merkityksen.

Sitten opettaja ja Ornella astuivat merenrantaa pitkin himmeässa yössä, johon talven isot tähdet loivat hohdettaan, kantaen lasta, joka yksin ei jättänyt jälkiä.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK PAKO EGYPTIIN ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- PAKO EGYPTIIN

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE